Номер провадження: 22-ц/813/1819/21 
Номер справи місцевого суду: 502/1304/18
Головуючий у першій інстанції Манжос  Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дрішлюка А.І., Громіка Р.Д., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката Балана М.В. в інтересах виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 16 травня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Редакції газети «Наше время», виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В:
30 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був нею уточнений, до Редакції газети «Наше время», виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в номері 22 (2453) газети «Наше время» на другій сторінці опубліковано статтю під назвою (далі викладено мовою оригіналу): « ОСОБА_4 : ОСОБА_5 еще будет лжи и провокаций!?», яка має наступний зміст (далі викладено мовою оригіналу):
«В святи с выходом в газете «Дунайская заря» резонансной статьи «Чем выше ответственность, тем выше зарплата», мы обратились к заместителю Килийского городского головы ОСОБА_6 за комментарием.
- ОСОБА_7 , недавно в одной из местных газет вышла публикация, в которой говорится о том, что Вы получили заработную плату и премию в сумме более ста тысяч гривен и это только за один месяц, можете это прокомментировать?
- А что тут комментировать ?! Меня удручает то, что уважаемое и авторитетное издание, которое выходит у нас в районе не один десяток лет, дискредитирует бессовестный, непорядочный журналист, публикующий откровенную ложь и провокацию.
Городской совет в открытой форме дал информацию о заработных платах своих сотрудников, но данный «журналист» легким росчерком пера, что называется с потолка дописывает мне и секретарю городского совета зарплату и премию в размере более 600 тысяч гривен. Можно было подумать: ну опечатка, ну ошиблись, с кем не бывает. Но когда лживая, непроверенная информация публикуется из номера в номер, то это уже закономерность. В статье «Рукописи не горят…» эта же журналистка, осмелюсь предположить – не без дополнительного вознаграждения от «доброжелателей», пытается сделать сенсацию на пустом месте. Речь в этой публикации идет о том, что городской совет якобы потратил 200 тысяч гривен на новогодние украшения. Но тут надо отделить мух от котлет. На новогоднюю иллюминацию из этой суммы было потрачено 48 (!) тысяч гривен. На эти средства приобретено украшения для часовни на центральной площади, закуплены декоративные олени с санями в количестве 8 (!) штук, а также приобретены новогодние мотивы – светящиеся снежинки – в количестве 5 (!) штук. На оставшиеся деньги куплена экспозиция, не связанная с Новым годом и Рождественскими праздниками. Это красивые ладьи, символ нашего города, которые после приведения в порядок клумб, будут установлены в сквере сакур по улице Мира. С таким же успехом «журналист» к средствам, потраченным на новогоднее убранство центральной площади, мог присовокупить и стоимость реконструкции самой площади, она (реконструкция) как раз закончилась в канун Нового года. А сумма в 4 миллиона гривен более внушительно звучит. Хочу отметить, что на новогодний наряд елки не потрачено ни одной бюджетной гривны. Все закупалось за деньги неравнодушных граждан, которые – кто больше, кто меньше – пожертвовали на это украшение. За что им большое спасибо!!!».
Також позивач вказує, що в статті зазначено, що до друку її підготувала ОСОБА_8 , яка є редактором видання «Наше время». В основу цієї статті покладено інтерв`ю, надане газеті «Наше время» заступником Кілійського міського голови Одеської області ОСОБА_2 . Оскільки відповідач ОСОБА_2 , коментував інформацію, яка стосується як його особисто так і обставин закупівлі новорічних прикрас Кілійською міською радою Одеської області. На це вказує і той факт, що він надав коментар саме як посадова особа зазначеного органу місцевого самоврядування, про що прямо зазначено у спірній публікації.
На думку позивача, зі змісту висловлювання, в ньому автор стверджує, що написана позивачем стаття «Рукописи не горят…», є замовною, підготовленою за додаткову винагороду від недругів пана ОСОБА_9 . Однак це не відповідає дійсності, оскільки позивач не отримувала жодного замовлення і додаткової оплати за підготовку цієї статті. Вищезазначена публікація ґрунтується на доказах, зібраних із офіційних джерел, які за законом відносяться до офіційної інформації і відповідальність за їх достовірність несе місцева рада, яка їх і надала. Твердження про замовність підготовленого нею матеріалу та про отримання позивачем додаткової винагороди за підготовку статті не має під собою жодного фактичного підґрунтя.
23 квітня 2018 року позивач звернулась до відповідачів із заявою про спростування зазначеної недостовірної інформації, а також про надання їй права на відповідь.
Листом за вих. № Л-521 від 04.06.2018р. виконавчий комітет Кілійської міської ради Одеської області відмовив позивачу у спростуванні цієї інформації, мотивуючи своє рішення тим, що на його думку, зазначене висловлювання та інша спірна інформація відноситься до оціночних суджень, правдивість яких не підлягає доведенню і які не можуть бути спростовані.
Як зазначає позивач, відповідач не навів жодних фактичних підстав, які б свідчили, що стаття «Рукописи не горят…», написана позивачем за винагороду та на замовлення так званих «доброзичливців» пана ОСОБА_2 ..
Отже, зазначене твердження не має під собою ніякого, навіть мінімального, фактичного підґрунтя. Водночас, це твердження несе в собі інформацію про те, що позивач начебто бере гроші за підготовку критичних матеріалів та замість об`єктивного висвітлення подій ганяється за сенсаціями. Такі звинувачення принижують її, як особистість і завдають шкоди її репутації чесного журналіста, який добросовісно збирає інформацію і об`єктивно висвітлює події. Вони спрямовані на те, щоб підірвати довіру до її антикорупційних розслідувань та статей, в яких викладаються факти зловживань владою та службовими повноваженнями тих чи інших чиновників.
Крім викладеного, позивач не погоджується із низкою висловлювань, зокрема, в спірній статті зазначається:
2.1) що в публікації « ІНФОРМАЦІЯ_2 », позивач свідомо оприлюднила недостовірну інформацію про те, що заступник Кілійського міського голови ОСОБА_10 за один місяць отримав зарплату і премію у розмірі, що перевищує сто тисяч гривень. Мене називають: «бессовестный, непорядочный журналист, публикующий откровенную ложь и провокацию».
Такі висловлювання на адресу позивача принижують її честь, гідність та ділову репутацію.
У спірній публікації відповідачі, на думку позивача, свідомо маніпулюють інформацією. Вони подають громадськості неповні відомості про зміст оприлюдненого мною повідомлення про розмір заробітної плати та премії позивача ОСОБА_2 та секретаря Кілійської міської ради. В такий спосіб вони спотворюють дійсність.
Зокрема, із тексту статті «Чем выше ответственность, тем выше зарплата» видно, що позивачем допущено описку. В ній сума виплат згаданим особам вказана наступним чином: 9 тыс.114 тыс. 81 коп.. Тобто, при написанні однієї цифри двічі повторюється слово «тисяч», що свідчить про явну помилку (описку). Більше того, ще до виходу в світ спірної публікації, ця описка була виявлена та виправлена в наступному номері газети «Дунайская заря» від 02 березня 2018 року. Проте, і журналіст-редактор ОСОБА_3 , і заступник міського голови ОСОБА_2 цю обставину замовчують. На думку позивача, це свідчить про свідоме перекручення інформації з боку зазначених відповідачів з метою приниження її честі, гідності та ділової репутації.
Водночас, викладене свідчить і про те, що у неї не було умислу на поширення недостовірної інформації відносно ОСОБА_2 ..
Позивача також обвинувачують у тому, що в статті «Рукописи не горят...» вона поширила недостовірну інформацію. Зокрема, спірна публікація містить наступне висловлювання (далі викладено мовою оригіналу): «Речь в этой публикации идет о том, что городской совет якобы потратил 200 тысяч гривен на новогодние украшения. Но тут надо отделить мух от котлет. На новогоднюю иллюминацию из этой суммы было потрачено 48 (!) тысяч гривен. На эти средства приобретено украшение для часовой на центральной площади, закуплены декоративные олени с санями в количестве 8 (!) штук, а также приобретены новогодние мотивы - светящиеся снежинки - в количестве 5 (!) штук. На оставшиеся деньги куплена экспозиция, не связанная с Новым годом и Рождественскими праздниками. Это красивые ладьи, символ нашего города...».
Ця інформація подана в контексті того, що позивач свідомо спотворила факти, пов`язані із закупівлею новорічних прикрас, що також принижує її честь, гідність, ділову репутацію. А тому існує необхідність в оприлюдненні її відповіді на зазначені звинувачення і, зокрема, в оприлюдненні фактичних даних щодо придбання новорічних прикрас, сум понесених витрат з місцевого бюджету з посиланням на відповідні докази.
На підставі вище викладеного ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав. 
Представник відповідача ОСОБА_2 , - ОСОБА_11 , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та суду пояснив, що ОСОБА_10 при висловлюванні своєї позиції саме припустив, а не стверджував, що позивачка начебто намагалася зробити сенсацію на пустому місці за начебто додаткову винагороду від третіх осіб. Це було припущення, основане на колишніх статтях позивача в газеті «Дунайська заря». Відносно указаної описки, то позивач мала можливість виправити зазначену описку в наступному номері газети «Дунайська заря». Однак позивач виправила описку лише в номері газети «Дунайська заря» від 02 березня 2018 року та лише після листа виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області. Відносно витребуваної інформації про те, що позивачу Кілійською міською радою Одеської області була надана недостовірна інформація з приводу новорічних декоративних виробів, то як інформація була викладена в запиті, то таким чином Кілійська міська рада Одеської області надала інформацію, однак позивач зазначає, що вона не могла знати, що новорічні та декоративні вироби різні, а Кілійська міська рада надала повну та обширну інформацію. Таким чином, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Представник відповідача Кілійської міської ради Одеської області - Тітаренко Н.А. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовної заяви, зазначила, що в матеріалах справи є запити позивача, які були адресовані до Кілійської міської ради Одеської області, та надано інформацію про новорічні декоративні вироби, було вказано які саме договори, копії накладних. Новорічні та декоративні вироби закупалися відповідно до класифікатору, по призначеним договорам закуплялися не лише новорічні та декоративні вироби. Позивачу була надана вся інформація, однак відповідачу не було відомо, що позивача цікавлять лише новорічні вироби. Щодо статті ОСОБА_12 , то це було оціночне судження. Щодо статті про зазначення заробітної плати, то відповідач ніяким чином не перекрутив цей факт, вони виходили з того, що було написано в статті позивача. Також позивачем не було враховано той факт, що в газеті «Наше время» від 20 березня 2018 року, була опублікована уточнена стаття, яка була розміщена в номері під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_3 », інформація щодо заробітної плати була змінена та було уточнено витрати на вироби. На підставі вищезазначеного, відповідач інтереси позивача не порушив, інформацію надав у повному обсязі.
Представник відповідача редакції «Наше время» - Павлова Н.О. в судовому засіданні пояснила, що її дуже здивувало, що журналіст зі стажем називає відповідь, яка опублікована в газеті «Наше время» - інтерв`ю та ще й приписує авторство ОСОБА_3 , однак це не було інтерв`ю та ОСОБА_3 , не була автором цього інтерв`ю. На початку статті зазначено, що вона звернулася до ОСОБА_2 , за коментарем та відповідно стаття є дослівним викладом його слів. Згідно закону редакція не несе відповідальності за дослівний виклад інформації. 15 березня 2018 року була опублікована заява ОСОБА_2 , його відповідь на запит та 20 березня 2018 року в наступному номері, за ініціативою самого автора, було опубліковано спростування тієї інформації, яка була не точно викладена у першій. У зв`язку з чим, просила суд не задовольняти позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 16 травня 2019 року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 , представник редакції газети «Наше время», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання ними судових повісток.
25 лютого 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи у зв`язку із відрядженням до м. Київ.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились у судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Судом першої інстанції  встановлено, що 20 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Кілійської міської ради Одеської області із запитом щодо доступу до публічної інформації та просила надати:
- копію накладної від ФОП « ОСОБА_13 » №15 від 05.12.2017р. згідно договору №108 від 05.12.2017р.;
- копію накладної на новорічні декоративні вироби від ФОП « ОСОБА_13 » №15 від 05.12.2017р. згідно договору №108 від 05.12.2017р.;
- копію накладної на гірлянди електричні та кору березову від ФОП « ОСОБА_14 » №44 від 13.12.2017р. згідно договору №40 від 25.05.2017р. додаткова угода №1 від 13.12.2017р. (а. с. 29).
23 лютого 2018 року за вих. №02-7-А/03 виконавчим комітетом Кілійської міської ради Одеської області на адресу редакції газети «Дунайська Заря», а саме ОСОБА_1 було направлено копію запитуваних документів та повідомлено, що накладна №5 від 05.12.2017р., згідно договору з ФОП ОСОБА_15 від 05.12.2017р. №108 на придбання новорічних декоративних виробів до Виконавчого комітету Кілійської міської ради Одеської області не надходила.
Також, 02 березня 2018 року виконавчим комітетом Кілійської міської ради Одеської області на адресу редакції газети «Дунайська Заря», а саме ОСОБА_1 було направлено копії документів на придбання новорічних декоративних виробів та прикрас, а саме:
- копію накладної від 18.12.2017р. №16, згідно договору з ФОП « ОСОБА_15 » від 05.12.2017р. №108 на придбання новорічних декоративних виробів на суму 20 000 гривень;
- копію договору з ФОП « ОСОБА_15 » №16 від 18.12.2017р. №16 (а. с. 35).
- копію договіру купівлі – продажу №108 від 05.12.2017р., предметом якого є декоративні вироби на суму 148 400 гривень (а. с. 36-37);
- копію додаткової угоди до договору №108 від 05.12.2017р. (а. с. 38).
Відповідно до тексту статті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » написаною ОСОБА_1 , в газеті «Дунайська заря» №14 (11309) від 23 лютого 2018 року, позивачем зазначено (далі викладено мовою оригіналу): «…то уже в августе ОСОБА_4 (который с апреля назначен на эту должность) получил 9 тыс. 114 тыс. 81 коп. Секретарь же горсовета «на руки» в январе получила 5 тыс. 959 грн. 9 коп., а в августе – 8 тыс. 820 тыс. 79 коп…», в якій допущено описку в написанні суми заробітної плати відповідача та секретаря Кілійської міської ради Одеської області.
Згідно тексту статті «Рукописи не горят…», опублікованою 09 березня 2018 року в газеті «Дунайська заря», автором якої є позивач зазначено, що: «…Килийский городской совет в конце 2017 года закупил – таки новогодние декоративные изделия на суму 168 тыс. 400 грн. На эту суму были преобретены 8 оленей по 5 (!) тыс. грн. каждый, сани по 17 тыс. грн. штука, 12 снежинок по 950 грн/шт., 4 кораблика по 25 тыс. грн/шт. А еще полтонны березовой коры на суму 5 тыс. 750 грн. и 40 м., гирлянд за 12 тысяч…»,
ІНФОРМАЦІЯ_1 в номері 22 (2453) газети «Наше время» на другій сторінці опубліковано статтю заступника Кілійського міського голови ОСОБА_16 « ІНФОРМАЦІЯ_3 ?» в якій було зазначено: «Меня удручает то, что уважаемое и авторитетное издание, которое выходит у нас в районе не один десяток лет, дискредитирует бессовестный, непорядочный журналист, публикующий откровенную ложь и провокацию…. В статье «Рукописи не горят…», эта журналистка, осмелюсь предположить – не без дополнительного вознаграждения от «доброжелателей», пытается сделать сенсацию на пустом месте» Речь в этой публикации идет о том, что городской совет якобы потратил 200 тысяч гривен на новогоднее украшения. Но тут надо отделить мух от котлет. На новогоднюю иллюминацию из этой суммы было потрачено 48 тысяч гривен. На эти средства приобретено украшения для часовни на центральной площади, закуплены декоративные олени с санями в количестве 8 штук, а также приобретены новогодние мотивы – светящиеся снежинки – в количестве 5 штук. На оставшиеся деньги куплена экспозиция, не связанная с Новым годом и Рождественскими праздниками. Это красивые ладьи, символ нашего города, которые после приведения в порядок клумб, будут установлены в сквере сакур по улице Мира. С таким же успехом «журналист» к средствам, потраченным на новогоднее убранство центральной площади, мог присовокупить и стоимость реконструкции самой площади, она (реконструкция» как раз закончилась в канун Нового года. А сумма в 4 миллиона гривен более внушительно звучит. Хочу отметить, что на новогодний наряд елки не потрачено ни одной бюджетной гривны. Все закупалось за деньги неравнодушных граждан, которые – кто больше, кто меньше – пожертвовали на это украшение. За что им большое спасибо!!!»..
Згідно із частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частиною першою статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Разом з тим, згідно із частиною першою статті 28, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно із ч. 2 ст. 9 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Оціночні судження не можуть бути предметом судового захисту, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).
Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.
Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (справа від 06 жовтня 2015 року «Карпюк та інші проти України» (Karpyuk and others v. Ukraine).
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, однак її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати.
Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (справа «Газета «Україна - центр» проти України» від 15 липня 2010 року (Gazeta Ukraine-tsentr v. Ukraine)).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, №30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
 На підставі вище викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що з огляду на характер використання мовних засобів, припущень, такі висловлювання у спірній статті не містять ознаки наклепу, містять критичну оцінку певних фактів та мають ознаки оціночних суджень, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, тому наявні у змісті статті «Рукописи не горят…» оціночні судження не підлягають спростуванню в межах розгляду даної справи.
Доводи позовної заяви та апеляційної скарги, а також долучені докази не є такими, що підтверджують факт порушення особистого немайнового права позивача, у тому числі щодо визнання наданої інформації недостовірною та такою, що принижує її честь та гідність з боку відповідачів.
Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність поширення інформації, яка порочить честь, гідність позивачки, в розумінні ст. 277 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що юридичний склад правопорушення, який є підставою для задоволення позову про захист честі, гідності, відсутній, і тому в задоволенні позову про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди завданої розповсюдженням недостовірної інформації слід відмовити.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року (остаточне 28 січня 2011 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Кілійського районного суду Одеської області від 16 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 15 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дрішлюк

                           Р.Д.Громік