Дата документу 24.02.2021 Справа № 334/4599/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/4599/20 Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/764/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 
                       
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2021 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із квартири,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29.05.2017 шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення суду. До розірвання шлюбу відповідач проживав і на теперішній час продовжує проживати у спірній квартирі АДРЕСА_1 . На момент розірвання шлюбу спірна квартира належала на праві власності ОСОБА_3 21.08.2019 ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_3 , уклала з позивачкою договір дарування вищевказаної квартири, на підставі якого позивачка отримала у власність спірну квартиру. 
Вказує, що на сьогоднішній день вона має з відповідачем конфлікт щодо користуван-
ня її квартирою. Вона не бажає його подальшого проживання, має напружені стосунки з відповідачем, погрози від нього на її адресу. Неодноразово вона зверталась до відповідача щодо виселення з її власності, однак добровільна його згода щодо цього відсутня, жодне позасудове врегулювання цього спору неможливе. Зазначені дії відповідача створюють перешкоди у здійсненні її прав як власника квартири. Відповідач не є членом її сім`ї, вона не веде з ним спільного господарства, оскільки проживає та працює в місті Києві.

Посилаючись на вказані обставини, просила усунути їй перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26листопада 2020 року позов задоволено.
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 840 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що судом не були з`ясовані правові підстави для його вселення у спірну квартиру та користування нею, що призвело до неправильно вирішення справи. Оскільки він вселився правомірно та продовжує проживати з цього часу у квартирі і після припинення сімейних відносин з позивачем, то вважає, що в силу вимог статті 156 ЖК України його право на користування цим житлом не припинилось. Вказує на помилковість висновків суду щодо автоматичного виникнення у нього сервітутного права на цю квартиру, а тому таке право не може бути й припиненим. Вважає, що його безпідставне виселення без надання іншого житлового приміщення буде суперечити статті 8 Конвенції.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду 24 лютого 2021р. не з`явився, будучи повідомленим відповідно до приписів ч. 5 ст. 130 ЦПК України через свого представника - адвоката Баркова В.О., який отримав судову повістку 25.01.2021р., але також до судового засідання не з`явився.

Оскільки заяв або клопотань стороною відповідача апеляційному суду не надано, про відкладення розгляду справи не заявлено, то апеляційний суд відповідно до вимог ч. 2 статті 372 ЦПК України розглянув справу у її відсутності. 

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Турчинського М.І., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 22.07.1994 до 29.05.2017, що підтверджується копією рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2017 у справі № 334/2037/17.

Позивач ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1 . Право власності на спірну квартиру позивач набула на підставі договору дарування від 29.08.2019, реєстровий № 1273. Вказані обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2020.
Позивачці ОСОБА_2 присвоєне вчене звання доцента кафедри клінічної фармації, фармакотерапії та управління і економіки фармації Київського інституту, що підтверджується атестатом доцента, та вона на теперішній час проживає в м. Києві.

Відповідач ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі з 11.05.1998 і до теперішнього часу, що визнається сторонами.

Відповідно до відповіді на запит Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.08.2020 № 01-71/11638 відповідач ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 01.09.1989 до теперішнього часу.

Суд встановив, що сторони вселились у спірну квартиру як члени сім`ї її попереднього власника ОСОБА_5 і набули право користуванням чужим майном. Вказані обставини визнаються сторонами.

Таке право користування чужим майном суд визнав за своєю суттю сервітутом.

29.08.2019 право власності на спірну квартиру набула позивачка ОСОБА_2 , а отже щодо неї припинився сервітут на підставі пункту 1 частини першої статті 406 ЦК України, у зв`язку з поєднанням в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом.

Після розірвання шлюбу між сторонами та набуття позивачкою у власність спірної квартири щодо відповідача також перестали існувати обставини, які були підставами для встановлення сервітуту. Доказів того, що з 29.08.2019 та після розірвання шлюбу між сторонами, вони вели спільне господарство, проживали однією сім`єю суду не надано, а отже і доказів того, що відповідач був та є членом сім`ї власника спірної квартири.

Зважаючи на вказані обставини та вимоги статті 406 ЦК України, суд вважав, що є підстави для припинення для ОСОБА_1 права користування квартирою за позовом власника квартири ОСОБА_2 відповідно до ч. 2 статті 406 ЦК України, оскільки припинились обставини, які були підставою для виникнення сервітуту, відтак усунув позивачеві перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача із належної їй квартири.
Колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на зібраних матеріалах справи, а також відповідають застосованим правовим нормам, правовим позиціям ВП ВС та прийняті з урахуванням приписів статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Колегія вважає хибними посилання відповідача на те, що суд не з`ясував підстави вселення відповідача ОСОБА_1 у спірну квартиру, оскільки в дійсності суд саме вказував, що подружжя ОСОБА_1 вселилось у неї як члени сім`ї попереднього власника ОСОБА_5 , якій ця квартира належала на праві власності. Тобто саме у зв`язку з шлюбними відносинами сторін у справі між собою та за згодою ОСОБА_5 , та права сторін у справі на користування квартирою були похідним від цих обставин.

Шлюб між сторонами було розірвано 29.05.2017р., але і після цього сторони мали право користування квартирою, доки ОСОБА_5 була її власницею.

Та саме після дарування квартири ОСОБА_5 позивачу ОСОБА_7 , обидві підстави для збереження права користування для відповідача відпали, тобто сервітутне право для відповідача припинилось, як правильно визнав суд першої інстанції.

Той довід відповідача, що сервітут не був зареєстрований, а тому таке право не виникло у нього і не може бути припиненим, є помилковим, оскільки згідно з положеннями ч. 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути таким, що виник на підставі закону, що наразі і відбулось за обставинами цієї справи.

Зазначене слідує зі змісту статті 405 ЦК України, згідно з частиною 1 якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
При цьому, колегія зазначає також, що посилання відповідача на ч. 4 статті 156 ЖК УРСР є безпідставним, що, зокрема, підтверджено новою правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020р. у справі № 447/455/17.
Велика Палата у вказаній постанові зазначила, що нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За положеннями статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Водночас ВП звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Нагальним принципом Велика Палата визначила при розгляді таких спорів дотримання балансу інтересів сторін. 
У цій справі з поведінки сторін вбачається, що суперечності між сторонами є наявними, на що вказує реальність їх спору з приводу користування житлом.

Також суд врахував вимоги статті 8 Конвенції щодо обох сторін у справі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідач ОСОБА_1 в силу частини другої статті 406 ЦК України втратив право користування спірною квартирою, оскільки згоду на його вселення надав попередній власник, а з колишньою дружиною не перебуває у відносинах як член сім`ї з моменту придбання нею спірної кватири.
Крім того, перевіривши на стаді апеляційного провадження статус квартири, у якій до теперішнього часу зареєстрований відповідач, колегія встановила, що ОСОБА_1 є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_2 у 1/3 частці в порядку приватизації з 1995р.

А отже, суд обгрунтовано визнав, що втручання у право відповідача на користування чужим житлом здійснюється згідно із законом (стаття 406 ЦК України), переслідує легітимну мету - захист права власності позивачки, і є пропорційним втручанням у вказані права відповідача, оскільки останній має інше житлове приміщення на праві часткової власності, де зберігає реєстрацію з 1989 року. 

Посилання відповідача на порушення норм процесуального права судом, а саме, на не вирішення його клопотань про допит свідків, огляд оригіналу договору дарування спірної квартири, заяви про визнання договору дарування неналежним доказом, заяви про розгляд справи у загальному позовному провадженні, не відповідають матеріалам справи.

Так, судом першої інстанції всі вказані заяви вирішені в судовому засіданні 26.11.2020р. шляхом відмови у їх задоволенні, та ці обставини ретельно описані судом у рішенні. 
Інших вагомих доводів, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Зважаючи на все вище наведене, колегія відповідно до вимог статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

П останова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 березня 2021 року.

Головуючий:                 Маловічко С.В.

Судді:                 Гончар М.С.

               Подліянова Г.С.