ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1123/20  Номер провадження 22-ц/814/259/21	Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат Калько В.В. 
представник відповідача – адвокат Омелай Н.М.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2020 року,ухвалене суддею Миронець О.К., повний текст рішення складено – 17 листопада 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання членом сім`ї наймача, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, -

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Полтавської міської ради, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло – квартиру АДРЕСА_1 від 04.01.1994 року, яке видане відділом приватизації житла на підставі розпорядження №10009 від 04.01.1994 року, визнати недійсним розпорядження №10009 від 04.01.1994 року, видане відділом приватизації житла, визнати позивача членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та стягнути судовий збір. 

Позовна заява мотивована тим, що з 1991 року по лютий 2020 року вона проживала в квартирі АДРЕСА_1 разом зі своєю тіткою ОСОБА_2 , як одна сім`я майже тридцять років, вели спільне господарство, вона сплачувала за комунальні послуги, робила поточний ремонт. В лютому вона дізналась про те, що ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 та має намір виселити її. Вважає, що під час проведення приватизації спірного житла не були враховані всі обставини, які мали значення, зокрема, бажання чи небажання ОСОБА_1 брати участь у приватизації та використати своє право на безоплатну приватизацію саме цього, а не будь-якого іншого житла.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 травня 2020 року залучено до участі у даній справі в якості відповідача Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради. (т. 1 а.с. 110).

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2020 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 (т.1 а.с. 156).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 гривень витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3 120 гривень витрат на правову допомогу.
Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , які були накладені відповідно до ухвали Київського районного суду м.Полтави від 10.08.2020 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не вказано за який період вона просить визнати факт того, що вона є членом сім`ї відповідача. Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі з 12.07.1991 року по 01.07.1998 року як квартирант та з 26.10.2007 року також як квартирант. Сам же факт проживання позивача в квартирі, не доводить сімейних відносин, тобто того, що вони є членами однієї сім`ї, адже спільного господарства позивач з відповідачем не вели, відповідач власним коштом сплачувала комунальні платежі, як власник житла. Отже приватизація квартири АДРЕСА_1 проведена з дотриманням норм чинного законодавства та згідно наданого пакету документів. З довідки ЖЕО №2 вбачається, що на момент приватизації в спірній квартирі була зареєстрована ОСОБА_2 , ОСОБА_1 зареєстрована як квартирант. Враховуючи той факт, що право на приватизацію квартири не розповсюджується на квартирантів, підстави для визнання недійсним розпорядження №10009 від 04.01.1994 року та свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1994 року відсутні. 

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є наймачем квартири АДРЕСА_1 , де проживала з 1991 року по лютий 2020 року. У даній квартирі вона була зареєстрована та проживала зі своєю тіткою, рідною сестрою її матері, ОСОБА_2 , як одна сім`я тридцять років, вели спільне господарство, вона сплачувала за комунальні послуги, робила поточний ремонт, облаштовувала меблі. Згідно з п. 5 наказу № 56 «Про затвердження положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну та у спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло. Таким чином, зазначає, що участь у приватизації займаного державного (комунального) житла на підставі договору найму приймають наймач та члени його сім`ї, тобто всі зареєстровані в цьому житловому приміщенні особи. Звертає увагу, що вона не відмовлялась від приватизації, була зареєстрована та постійно проживала у квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим у органу приватизації були відсутні правові підстави для здійснення приватизації квартири лише на одного наймача. Крім того, вважає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно не застосував до даних правовідносин ст. 64 ЖК УРСР та не прийняв до уваги, що вона є родичкою ОСОБА_2 , що підтверджено наданими доказами та не заперечується позивачем. Також суд не прийняв до уваги, що її чоловік ОСОБА_4 був зареєстрований в спірній квартирі, як член сім`ї власника, без зазначень, що він квартирант. Зазначає, що свідки, допитані в судовому засіданні, досить детально надали пояснення стосовно спільного побуту з тіткою, неможливо було не вести спільний побут, проживаючи в однокімнатній квартирі майже тридцять років, будучи близькими родичами. Також звертає увагу на те, що радянська прописка носила дозвільний характер, тобто виконувала функцію закріплення населення за певною адміністративною одиницею через систему територіальних лімітів. Прописка дозволяла вселення та проживання додаткових мешканців без врахування житлової площі, лише виключно стосовно родичів. На час її реєстрації в 1991 році, ОСОБА_2 була наймачем спірної квартири, тому іншого способу, як зареєструвати ОСОБА_1 , крім як «піднаймач», не було, до того ж, ОСОБА_1 є племінницею ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 – адвокат Омелай Н.М. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1994 року власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 71).

Згідно довідки ЖЕО №2 від 16.03.2020 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані власник ОСОБА_2 , квартирант ОСОБА_1 з 26.10.2007 року. Крім того, в даній довідці вказано про те, що ОСОБА_1 була зареєстрована як квартирант з 12.07.1991 року по 01.07.1998 року (т.1 а.с. 38).

З договору дарування від 13.05.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (т.1 а.с. 122).

З свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що ОСОБА_1 06.08.1994 року уклала шлюб з ОСОБА_4 (т.2 а.с. 40).

З свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що 25.04.1995 року розірвано шлюб з ОСОБА_4 (т.2 а.с. 40).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вказували на те, що ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_1 , робила там ремонт близько 10 років тому, але про спільний побут з ОСОБА_2 та інші відомості про умови їх проживання та реєстрації позивача в даній квартирі свідки не повідомили.

Надані позивачем суд першої інстанції квитанції, які свідчать про придбання будівельних матеріалів, судом першої інстанції не прийняті до уваги, оскільки відсутні докази того, що саме ці будівельні матеріали використані для ремонту квартири АДРЕСА_1 .

Той факт, що у 1994-1995 роках позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі свідчить про те, що членом її сім`ї в цей період був чоловік ОСОБА_4 , а не відповідач. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що позивач проживала також в інших місцях, тобто аналізуючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач жодним чином не довела той факт, що вона є чи була членом сім`ї відповідача та в них були наявні взаємні права та обов`язки.

При цьому, суд першої інстанції визнав, що позивач не вказує, за який період вона просить визнати факт того, що вона є членом сім`ї відповідача. Позивач була зареєстрована в квартирі з 12.07.1991 року по 01.07.1998 року як квартирант та з 26.10.2007 року також як квартирант. Сам же факт проживання позивача в квартирі, не доводить сімейних відносин, тобто того, що вони є членами однієї сім`ї, адже спільного господарства позивач з відповідачем не вели, відповідач власним коштом сплачувала комунальні платежі як власник житла.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу ще у 2007 році було відомо про її статус в даній квартирі як квартиранта, оскільки реєстрація в квартирі відбувалася за її участі та участі власника квартири, а той факт, що позивач є членом сім`ї відповідача у розумінні норм сімейного законодавства, в ході розгляду справи не встановлено.

Судом встановлено, що приватизація квартири АДРЕСА_1 проведена з дотриманням норм чинного законодавства та згідно наданого пакету документів. 

Враховуючи той факт, що право на приватизацію квартири не розповсюджується на квартирантів, підстави для визнання недійсним розпорядження №10009 від 04.01.1994 року та свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1994 року відсутні.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання ОСОБА_1 членом сім`ї наймача ОСОБА_2 , визнання недійсними розпорядження №10009 від 04.01.1994 року, видане відділом приватизації житла м. Полтава та свідоцтва про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 від 04.01.1994 року, видане відділом приватизації житла м. Полтава.

Згідно зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «По приватизацію державного житлового фонду» (у редакції від 16.06.1992 р., яка була чинна на час здійснення приватизації) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

За змістом частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною третьою статті 48 ЖК УРСР громадяни, які одержали житло у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Порядок приватизації державного житлового фонду на час виникнення спірних правовідносин (04.01.1994 р.) також регулювався Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 30).
Пунктами 20, 21 цього Положення встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї на займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

По справі встановлено, що приватизація спірної квартири проведена 04.01.1994 р. З довідки ЖЕО №2 від 16.03.2020 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані власник ОСОБА_2 , квартирант ОСОБА_1 з 26.10.2007 року. Крім того, у даній довідці вказано про те, що ОСОБА_1 була зареєстрована як квартирант з 12.07.1991 року по 01.07.1998 року (т.1 а.с. 38).

Отже, на час приватизації квартири 04.01.19994 р. в ній з 12.07.1991 р. була зареєстрована позивач в якості квартиранта, яка є племінницею ОСОБА_2 , родинні стосунки не заперечується сторонами. 

Спірна квартира є однокімнатною, житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 31,5 кв.м. На час реєстрації (прописки) ОСОБА_1 у спірній квартирі діяло Положення про паспортну систему в СРСР, затверджене постановою КМ СРСР від 28.08.1977 р. № 677, п.п. 22,25 якого передбачали, що громадяни, які мають паспорта, прописуються за місцем проживання – за паспортами. Для прописки громадяни надають заяву по встановленій формі, яка містить також згоду особи, яка надає житлову площу, на прописку.

Оскільки позивач є племінницею відповідача, то прописуючись 12.07.1991 р. у спірній квартирі, яка є однокімнатною, з урахуванням відповідної жилої площі,  позивач і була прописані в ній як квартирант, оскільки діюче на той час законодавство  не давало можливості прописати її в іншому статусі. 

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 06.08.1994 року уклала шлюб з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т.2 а.с. 40), який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу (т.2 а.с. 40) був розірваний 25.04.1995 року. Таким чином, позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 06.08.1994 р. по 25.04.1995 р.

15.09.2020 р. представник позивача – адвокат Калько В.В. надала суду першої інстанції клопотання про приєднання до матеріалів справи довідки КП «ЖЕО № 2» від 19.08.2020 р. №1705 (т.1 а.с. 228), з якої вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 значиться зареєстрованим у приватній квартирі АДРЕСА_1 з 04.10.1994 р. по 18.11.1994 р. (без зазначення статусу його реєстрації у квартирі).

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції не взяв цю довідку до уваги та не дав їй правову оцінку, а саме те, що ця довідка підтверджує, що 04.10.1994 р. ОСОБА_4 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 зі згоди ОСОБА_2 (яка вже на той час була власником спірної квартири) був зареєстрований у квартирі як чоловік племінниці, що підтверджує факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю в одній квартирі до реєстрації шлюбу племінниці з ОСОБА_4 , а також те, що ОСОБА_2 не заперечувала не тільки проти проживання новоствореної сім`ї у квартирі, а й не заперечувала проти реєстрації ОСОБА_4 у квартирі, що вказує на сталі сімейні стосунки сторін на той час. Також про існування сім`ї між сторонами у розумінні ст. 64 ЖК України свідчить той факт, що згідно вище вказаної довідки ЖЕО №2 від 16.03.2020 року ОСОБА_1 повторно була зареєстрована у спірній квартирі з 26.10.2007 року як квартирант. Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_2 оспорювала реєстрацію позивача чи її чоловіка у спірній квартирі, діюче законодавство щодо реєстрації фізичних осіб передбачало згоду квартиронаймача квартири (власника) на реєстрацію у помешканні іншої особи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.12.2020 року у справі№ 554/3235/19 вказано, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. 
Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Оскільки приватизація спірної вкартири мала місце 04.01.1994 року, то фактичні обставини в частині вимог про  визнання позивача членом сім`ї наймача, які існували між сторонами на момент приватизації квартири, і мають правове значення та передбачають правові наслідки при вирішенні цієї вимоги.
Також апеляційний суд у складі колегії суддів звертає увагу на те, що на час виникнення спірних правовідносин (04.01.1994 р.) діяв ЦК УРСР у редакції 1963 р.
Згідно ст. 73 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст.ст. 73,76 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 

       З 01.01.2004 року набрав чинності ЦК України у редакції 2003 р. Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних положень до цього кодексу правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

       Беручи до уваги те, що спірні відносини виникли 04.01.1994 р., то згідно ст. 73 ЦК УРСР, який передбачав загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) - три роки, то він сплив 04.01.1997 р., тобто ще до набрання чинності ЦК України у редакції 2003 р., отже у даному випадку підлягають застосуванню норми ЦК УРСР про позовну давність, тобто позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

       Як вказує ОСОБА_1 у позові, у лютому 2020 року вона дізналася із позовної заяви ОСОБА_2 , що остання є одноосібним власником спірної квартири та має намір її виселити, що ОСОБА_2 також у своєму позові зазначає, що ОСОБА_1 проживає з нею з 1991 року, хоче її виселити та зняти з реєстрації.

       Як пояснила суду позивач, то їй не було відомо до лютого 2020 року про те, що спірна квартира приватизована лише на ім`я відповідача, не заперечує, що вона знала, що квартира приватизована, але вважала, що вона приватизована на неї та відповідача. При реєстрації її чоловіка у квартиру у 1994 р. та при її повторній реєстрації у квартирі у 2007 р. їй не було, що власником є лише відповідач, відповідач дала згоду на їх реєстрацію у квартирі, відповідач не повідомляла її про приватизацію квартири лише на своє ім`я, під час приватизації квартири у 1994 році відповідач не повідомляла її про приватизацію квартири, не брала від неї заяв. 

       Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності на підставі вимог ст. 76 ЦК УРСР, яка передбачає, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивач дізналася про порушення її права у лютому 2020 р., а позов подала у березні 2020 р., то саме з лютого 2020 р. почався перебіг строку позовної давності та виникло право на позов, нею не пропущено строк позовної давності. Стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивач у період з 1994 р. по 2020 р. достовірно знала про приватизацію квартири одноосібно відповідачем, пояснення сторони відповідача в цій частині є припущеннями, які не підтверджені доказами, та не можуть братися до уваги судом.

       По справі також вбачається, що після подачі 10.03.2020 року цього позову 13.05.2020 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру ОСОБА_3 (т.1 а.с.122), що вказує на те, що відповідач відчужила спірну квартиру після відкриття 18.03.2020 р. провдження у даній справі.

       Позивач зазначає, що іншого житла на праві приватної власності на час приватизації квартири вона не мала, у приватизації іншого житла вона участь не брала, житлові чеки, які діяли при проведенні приватизації квартир, вона не використовувала. Після смерті матері у 2015 р. вона отримала у спадок будинок у селі за місцем проживання матері, який значиться у Реєстрі речових прав та їх обтяжень, іншого жила на праві приватної власності вона не має, у даний час житло винаймає. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову як обгрунтованого та доведеного у суді.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем заявлені вимоги про визнання розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло недійсними, але з урахуванням вимог ЦК України, а саме статей 215,216 вказаного Кодексу, які передбачають підстави недійсності правочину та правові наслідки недійсності правочину, приходить до висновку про те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, оскільки розпорядження та свідоцтво не є правочинами у розумінні ЦК України, а є актами органів державної влади в межах їх повноважень, на підставі яких виникають цивільні права та обов`язки для особи, тому у даному випадку буде правильним способом захисту порушеного права шляхом визнання розпорядження та свідоцтво незаконними, тобто такими, що не відповідають вимогам спеціального Закону України «По приватизацію державного житлового фонду». Зазначене не є виходом суду за межі позовних вимог позивача, оскільки предмет та підстави позову при цьому не змінюються, а застосування позивачем неправильного терміну є формальним і у даному випадку не може впливати на вирішення спору по суті. 
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ст. 382 ч.1 п.4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

По справі вбачається, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції сплачено судовий збір у розмірі 2 520,20 грн. (т.1 а.с. 5,34), при подачі апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1261,20 грн. ( т.2 а.с. 73,76), а всього позивачем сплачено 3 781,40 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п.1,3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1,3,4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 листопада 2020 року – скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Полтавської міської ради, Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання членом сім`ї наймача, визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло – задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1  ОСОБА_2 . 

Визнати розпорядження органу приватизації м. Полтава №10009 від 04.01.1994 року, видане відділом приватизації житла м. Полтава про передачу квартири АДРЕСА_1  у приватну власність ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - незаконним.

Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 04.01.1994 року, видане на ім`я ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 , що видане на підставі розпорядження органу приватизації м. Полтава №10009 від 04.01.1994 року.         

Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  понесені судові витративсього у розмірі  3 781,40 грн.                  

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош         О. А. Лобов                 В. М. Триголов