ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/5031/20                                                                Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  31 березня 2021 року                                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України  в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась у суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Черкаській області) про визнання протиправною бездіяльності щодо неприйняття розпорядження за її заявою від 09 жовтня 2020 по розрахунку (перерахунку) основної та додаткової пенсії по інвалідності відповідно до норм статей 49, 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язання усунути порушення права на розмір основної та додаткової пенсії по інвалідності відповідно до зазначених норм, яке підтверджено постановою Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2011 року по справі №2-а-3951/11, на момент виникнення спірних правовідносин, прийнявши відповідне розпорядження. 
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на нарахування та виплату основної та додаткової пенсії на підставі положень статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому відповідач протиправно відмовив у перерахунку пенсії. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Черкаській області щодо неприйняття за заявою позивача від 09 жовтня 2020 року рішення, передбаченого частиною 5 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року№ 1058-IV та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу державної та додаткової пенсій з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року в розмірах, встановлених статтями 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції за вказаний період. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить його змінити в частині мотивування та зобов`язати відповідача усунути порушення права позивача на розмір державної та додаткової пенсії по інвалідності відповідно до норм статей 49, 50, 54, 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яке підтверджено постановою Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2011 року по справі №2-а-3951/11 на момент виникнення спірних правовідносин, шляхом прийняття відповідного розпорядження по розрахунку пенсії з 09 жовтня 2011 року у розмірі основної пенсії - 8 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії особі з інвалідністю 2 групи  - 75% мінімальної пенсії за віком.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги наголошує, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено право на розрахунок пенсії на підставі положень статей 49, 50, 54 та 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також заборону зменшення розміра пенсії внаслідок прийняття нових правових норм. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошує, що місцевим судом безпідставно не застосовано положення статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Зазначає, що суми, які суд зобов`язав виплатити не були нараховані, а отже положення статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовані бути не можуть. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.
Судом установлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідом ІІ групи.
Постановою Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2011 року по справі №2-а-3951/11 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі здійснити перерахунок та виплату позивачці основної та додаткової пенсії по інвалідності з 21 жовтня 2010 року відповідно до статей 49, 50, 54, 67 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи із загальновстановленого розміру мінімальної пенсії за віком, який визначається з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік з урахуванням сум проведених виплат.
На виконання вказаного рішення суду управлінням Пенсійного фонду України в Тальнівському районі нараховано позивачці 68754,16 грн, що підтверджується довідкою від 22 червня 2015 року № 6253/05.
09 жовтня 2020 року позивач звернулася до відповідача з заявою щодо розрахунку розміра пенсії відповідно до постанови Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2011 року по справі №2-а-3951/11.
Листом від 27 жовтня 2020 року відповідач відмовив у проведені перерахунку, у зв`язку із тим, що її пенсія обчислена у порядку, встановленому постановою Кабінета Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Уважаючи відмову протиправною, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.
Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 23 липня 2011 року положення статей 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що такі порядок та розмірі у період з 01 січня по 02 серпня 2014 року Урядом встановлені не були, застосуванню підлягали положення зазначених статей Закону.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. 
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України     встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Відповідно до     статті 49 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ          (далі - Закон України №796-ХІІ)     пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Розмір додаткових пенсій за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до категорії 1 був визначений у     статті 50 цього Закону, та для інвалідів II групи становив 75 % мінімальної пенсії за віком.
Розмір державних пенсій особам, віднесеним до категорії 1 та у зв`язку з втратою годувальника, був передбачений у статті 54 Закону України №796-ХІІ     , та для інвалідів II групи становив 8 мінімальних пенсій за віком.
Водночас, 14 червня 2011 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік» № 3491-VI  (далі - Закон України № 3491-VI), яким розділ VІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пунктом 4 такого змісту: 
«Установити, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини 3 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік».
Положення пункта 4 розділа VІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011.
Отже, Законом України №3491-VI Кабінету Міністрів України надано повноваження встановлювати інший, ніж передбачений статтями 50, 54 Закону України №796-ХІІ, розмір пенсії по інвалідності та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
На виконання пункта 7 Закону України №3491-VI 06 липня 2011 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» №745, яка набрала чинності з 23 липня 2011 року, Пунктами 1 і 3 цієї постанови визначено інші розміри основної та додаткової пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою.
Оскільки 23 липня 2011 року набрала чинності постанова «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» №745, якою встановлено розмір основної та додаткової пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, положення статей 50, 54 Закону України № 796-XII підлягають застосуванню лише до 23 липня 2011 року, а після вказаної дати застосуванню підлягають положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та постанови №745.
Надалі, пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року №4282-VI було установлено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23 листопада 2011 року №1210 затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок №1210).
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №21-3696а15 міститься правовий висновок про те, що з 1 січня 2012 року нарахування і виплата пенсії позивачу має здійснюватись у розмірі, встановленому Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року №4282-VI та Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки Закон України №4282-VI був прийнятий пізніше Закону України №796-XII, а на виконання Закону України №4282-VI Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №1210, то саме положення Закону України №4282-VI та Порядка №1210 підлягають пріоритетному застосуванню до спірних відносин.
Такий же правовий підхід був закріплений у 2013 році з прийняттям Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06 грудня 2012 року №5515-VI (далі - Закон України №5515-VI), пунктом 4 Перехідних положень якого встановлено, що у 2013 році норми і положення статей 20 - 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50 - 52, 54 Закону України №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету ПФУ на 2013 рік.
Вказана норма Закону України № 5515-VI також неконституційною не визнавалась та її дія у 2013 році не зупинялась.
З 01 січня 2014 року набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року №719-VII, Прикінцевими положеннями якого жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основної та додаткової пенсій, встановлених статтями Закону України № 796-ХІІ, передбачено не було.
Лише Законом України «Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року №1622-VII, який набрав чинності 03 серпня 2014 року, розділ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 67, яким, зокрема, встановлено, що норми і положення статей 20-23, 30, 31, 37, 39, 48, 50-52, 54 Закону України № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік.
01 січня 2015 року набрав чинності     Закон України «Про внесення змін до та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII (далі - Закон України №76-VIII), яким текст статті 50 Закону України №796-XII викладено у такій редакції: «Особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України». 
Зазнала змін і стаття 54     Закону України №796-XII, яка викладена в іншій редакції, зокрема, встановлено, що «Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань».
01 січня 2015 року також набрав чинності     Закон України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №79-VIII (далі - Закон України №79-VIII), пунктом 63 якого     розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України     доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статей 20,21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 52 та 52 Закону України №796-ХІІ     застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, з 01 січня 2015 року Кабінету Міністрів України були надані повноваження щодо визначення розміру державної і додаткової пенсії, передбачених     Законом України №796-ХІІ, саме цим законом.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає правильним висновок місцевого суду про те, що позивач має право на перерахунок основної і додаткової пенсії лише за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року, оскільки у вказаний період визначення порядку та розмірів виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи не делеговано Кабінету Міністрів України, і тільки з 03 серпня 2014 року Законом України № 719-VII Кабінету Міністрів України надано повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 50-54 Закону України № 796-ХІІ, розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Отже, у період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року виплата позивачу пенсії по інвалідності мала здійснюватись відповідно до статей 50, 54 Закону України №796-XII
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної зокрема у рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011     наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України     є найважливішою функцією держави.
У рішенні №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року Конституційний Суд України     зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених     законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пункта 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції     та законів України.
В аспекті конституційного подання положення частини 2 статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України     треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного     закону     пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до     Конституції     та законів України.
Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відтак, нормативно-правові акти, які видані Кабінетом Міністрів України в межах своїх повноважень, підлягають обов`язковому застосуванню судами під час вирішення справ про соціальний захист громадян.
Ураховуючи наведене, правильними є висновок місцевого суду про правомірність дій відповідача при нарахуванні та виплаті пенсій позивачеві (основної та додаткової) відповідно до статей 50, 54 Закону України №796-ХІІ, у розмірах встановлених Порядком.
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 07 червня 2018 року  по справі № 695/2321/17, від 26 червня 2018 року  по справі № 629/3333/17 та від 17 квітня 2019 року по справі №367/1605/17.
Безпідставними є посилання позивача у апеляційній скарзі на те, що зміни до Закону України №796-ХІІ, які набули чинності з 01 січня 2015 року, звужують права громадян. Адже відповідні норми не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому підлягають застосуванню.
Також колегія суддів уважає помилковим твердження позивача про невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили. Позаяк рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 19 липня 2011 року розв`язує спір, який виник під час дії інших норм права, а відтак не може поширювати свою дію на правовідносини, які є предметом розгляду у даній справі.
Щодо тверджень відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду.
Спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме     стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених положень     свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством.
За таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, а також у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №635/7878/16-а та від 26 січня 2021 року у справі №520/11178/20.
До того ж, відповідно до принципу «належного врядування» пенсіонер, який отримує пенсію, виходить з презумпції, що її розмір визначено відповідно до закону. Пенсіонер не має розумних причин сумніватися у добросовісності дій працівників Пенсійного фонду.
Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України     за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи     статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України     визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено із дотриманням норма матеріального та процесуального права
Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року     залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 О.Є. Пилипенко

                                                                                          Л.Т. Черпіцька