П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/7435/20	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Осіпова Ю.В.,
суддів – Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
за участю секретаря Ішханяна Р.А., представника позивача-адвоката Тучкової Л.Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Одеської митниці Держмитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення – 12.10.2020р.) по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Одеської митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування рішення, - 

В С Т А Н О В И В:

06.08.2020 року представник ФОП ОСОБА_1 – адвокат Тучкова Л.Л. звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Одеської митниці Держмитслужби, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UА500070/2020/000039/2 від 19.03.2020 року за митною декларацією UА500070/2020/210309;
- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500070/2020/00165.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що як зазначає позивач, ним при розмитненні товару, було надано усі передбачені митним законодавством обов`язкові документи, які не містили розбіжностей. Наведені ж митним органом підстави щодо коригування митної вартості є необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим, митницею неправомірно застосовано другорядний метод визначення митної вартості товарів у спірному Рішенні про коригування митної вартості товарів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року адміністративний позов ФОП ОСОБА_1 - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Одеської митниці Держмитслужби  про коригування митної вартості товарів №UА500070/2020/000039/2 від 19.03.2020 року за митною декларацією UА500070/2020/210309. Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення Одеської митниці Держмитслужби  №UА500070/2020/00165.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Одеської митниці Держмитслужби 17.11.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В судове засідання суду апеляційної інстанції представник відповідача з невідомих підстав не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений.
Представник  позивача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції, в свою чергу, апеляційну скаргу категорично не визнала та наполягала на залишенні її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
26.02.2019 року між Компанією «ERSTAN PLASTIK IC VE DIS TIC. SAN. LTD. STI» (Туреччина) та ФОП ОСОБА_2 був укладений контракт №1, відповідно до п.1.1 якого, «продавець» зобов`язався передати у власність «покупця» господарські товари, найменування та ціна яких зазначені у інвойсах, а «покупець» зобов`язався прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах контракту.
18.03.2020 року декларантом позивача - ФОП ОСОБА_3 була подана електронна митна декларація №UA500070/2020/210309 з метою митного оформлення імпортованого товару за вказаним Контрактом. 
Під час митного оформлення товару, його митна вартість у декларації була визначена за «основним» методом, т.б. за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).
Однак, під час здійснення Одеською митницею Держмитслужби контролю правильності визначення митної вартості товару, який надійшов на адресу позивача та перевірки документів, поданих до митниці разом із митною декларацією (МД) №UА500070/2020/210309 на підтвердження митної вартості товарів, було встановлено, що в поданих документах містяться розбіжності, а також надані документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
В зв`язку із вказаним, відповідачем, відповідно до ч.3 ст.53 МК України, було зобов`язано декларанта протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) виписку з бухгалтерської документації;
2) каталоги, специфікації, прейскуранти (працс-листи) виробника товару;
3) копію митної декларації країни відправлення;
4) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та /або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Одночасно, Одеською митницею Держмитслужби також було прийнято рішення про коригування митної вартості №UА500070/2020/000039/2 від 19.03.2020 року та на його підставі видано Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500070/2020/00165.
Не погоджуючись з такими діями та рішеннями митного органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірних рішень відповідачів.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Як слідує зі змісту вимог п.п.23,24 ч.1 ст.4 МК України, митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення; митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.
За змістом ст.ст.49,50 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (ч.ч.1,2 ст.51 МК України).
Так, частинами 1 - 3 ст.57 МК України передбачено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:
1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);
2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно із ч.ч.1,2 ст.58 МК України, метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо:
1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару;
2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів;
3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті;
4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
У разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у ст.ст.58-63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT) (ч.1 ст.64 «Резервний метод» МК України).
Як визначено ч.2 ст.52 МК України, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:
1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів;
2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;
3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
За змістом ч.ч.1-3 ст.53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Так, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч.ч.5,6 ст.52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
У разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
При цьому, слід звернути увагу на те, що забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті. Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.ч.5-6 ст.53 МК України).
Згідно із ч.ч.1-3 ст.54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень ст.55 цього Кодексу.
В той же час ч.6 зазначеної статті передбачено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч.ч.2-4 статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
У відповідності до приписів ч.ч.1 та 2 ст.55 МК України, рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених ч.6 статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:
1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;
2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;
3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою ст.53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів;
4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування;
5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до ч.7 цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.
У разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою органу доходів і зборів заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Один примірник зазначеної картки невідкладно вручається (надсилається) декларанту або уповноваженій ним особі (ч.12 ст.264 МК України).
Отже, митний орган при здійсненні митного контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у ст.58 МК України (у разі визначення декларантом митної вартості імпортованого товару за першим методом).
Що ж стосується тверджень митного органу про те, що надані позивачем документи нібито мають якісь розбіжності, то з цього приводу необхідно зазначити наступне.
Так, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, позивач, як при декларуванні товарів, так і на вимогу Митниці, надав усі наявні у нього документи за переліком, визначеним ч.2 ст.53 МК України.
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, підставами для витребування відповідачем додаткових документів, у зв`язку із сумнівами щодо заявленої позивачем митної вартості товару, а саме, що в поданих документах містяться розбіжності, а також надані документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Проте, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 26.02.2019 року між компанією ERSTAN PLASTIK IC VE DIS TIC. SAN. LTD. STI (Туреччина) та ФОП ОСОБА_2 був укладений контракт №1, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупця господарські товари, найменування та ціна яких зазначені у інвойсах, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити товар в порядку та на умовах контракту.
Далі по справі встановлено, що 18.03.2020 року декларантом позивача - ФОП ОСОБА_3 була подана електронна митна декларація №UA500070/2020/210309 з метою митного оформлення імпортованого товару за Контрактом. 
В графі 31 Митної декларації вказаний опис, маркування та кількість товару. 
В графі 33 «Код товару» декларантом визначені наступні коди товару: товар №1 - 3924900090, товар №2 - 3924100000, товар №3 - 9603909100, товар №4 - 3922200000, товар 5 - 3925908000, товар №6 - 4202921900, товар №7 - 4016999790, товар №8 - 7009920000, товар №9 - 9403700000, який передбачає в кожному окремому випадкув залежності від коду товару застосування ввізного мита за ставкою 5% або 6,5%, або 10% від митної вартості товару та податок на додану вартість - 20%. 
В графі 42 Митної декларації визначена ціна всього Товару, імпортованого ФОП ОСОБА_4 , у розмірі 14 818,10 доларів США.
Разом з Митною декларацію ФОП ОСОБА_5 , на виконання вимог ст.ст.335,53 Митного кодексу України, подано наступні документи:
1) пакувальний лист №б/н від 13,03.2020р.;
2) рахунок-фактору (інвойс) №EEF2020000000046 від 13.03.2020р.;
3) автотранспортна накладна №039594 від 14.03.2020р.;
4) сертифікат про походження товару №D0046427 від 14.03.2020р.;
5) інші некласифіковані документи-заява №180/03 від 18.03.2020р.;
6) документ, який підтверджує вартість перевезення товару №15/2020 від 17.03.2020р.;
7) доповнення до зовнішньоекономічного договору №3 від 28.01.2020 року, укладений ФОП ОСОБА_6 з постачальником ERSTAN PLASTIK IC VE DIS TIC. SAN. LTD. STI;
8) зовнішньоекономічний договір (контракт) №1 від 26 лютого 2019 року, укладений ФОП ОСОБА_6 постачальником ERSTAN PLASTIK IC VE DIS TIC. SAN. LTD, STI;
9) договір про надання послуг митного брокера №22 від 13.09.2019р.
10) копія митної експортної декларації країни відправлення №20341300ЕХ190797 від 13.03.2020р.
Однак, як вже вказувалося вище, під час здійснення Одеською митницею контролю правильності визначення митної вартості товару, який надійшов на адресу позивача та перевірки документів, поданих до митниці для підтвердження митної вартості товарів декларантом разом з митною декларацією (МД) №UА500070/2020/210309 було встановлено, що в поданих документах містяться розбіжності, а також надані документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Далі, відповідачем, відповідно до ч.3 ст.53 МК України, було зобов`язано декларанта протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) виписку з бухгалтерської документації;
2) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
3) копію митної декларації країни відправлення;
4) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та /або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
В подальшому, Одеською митницею Держмитслужби було прийнято рішення про коригування митної вартості №UА500070/2020/000039/2 від 19.03.2020 року та на його підставі видано Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500070/2020/00165.
Разом з тим, судова колегія, дослідивши матеріали справи, зазначає, що відповідачем, в даному випадку, не було встановлено та в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості не зазначено щодо відсутності серед зазначених вище та наданих ФОП ОСОБА_6 передбачених ч.2 ст. 53 МК України документів, які підтверджують митну вартість товарів.
Крім того, слід звернути увагу і на той факт, що за запитом Позивача «продавець» товару – «ERSTAN PLASTIK IC VE DIS TIC. SAN. LTD. STI» додатково надав довідку з Стамбульської торгової палати (додається), з якої вбачається, що контрагент позивача «ERSTAN PLASTIK IC J VE DIS TIC. SAN. LTD. STI» зареєстрований в Торговій палаті під №871265.
Також, як видно з вказаної довідки, Стамбульська торгова палата, окрім іншого, також підтвердила й те, що ціни на товар, який був поставлений Позивачу за Контрактом №1 від 26.02.2019р. відповідають ринковим цінам.
Ще слід зазначити, що відповідач ні у спірному рішенні, ні в судових засіданнях,  так само не обґрунтував й те, що надані до митного оформлення документи містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Що ж до підстави, на яку посилався митний орган при прийнятті спірного рішення, а саме про те, що начебто сума, яка зазначена в рахунку-фактурі (інвойсі), поданому декларантом, не була підтверджена, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, теж вважає таку позицію відповідача помилковою та з цього приводу зазначає наступне.
Так, як визначено чинним законодавством, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.
Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, чітко визначений ч.2 ст.53 МК України, серед яких є рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу).
Рахунок-фактура (англ. invoice account, франц. facture, нім. Rechnung, Faktura, Handels faktura) - вид комерційного рахунка, в якому зазначено суму, що повинна бути сплачена за товар.
Окрім свого основного призначення як документа, в якому зазначено суму належного за товар платежу, рахунок-фактура може бути використаний як супровідний документ. Затвердженої форми рахунку-фактури чи рахунку-проформи та вимог щодо їх заповнення законодавством України не передбачено.
Згідно загальносвітової практики, рахунок-фактура має містити дату складання, найменування та реквізити продавця і покупця, найменування товарів, їх ціну, загальну вартість рахунку, валюту, ставки та розмір податку.
Також, в рахунку-фактурі можуть зазначатись реквізити зовнішньоекономічної угоди, відповідно до якого здійснюється поставка, реквізити відвантажувального документа, платіжні реквізити та інші відомості, у разі якщо їх наявність в рахунку-фактурі передбачена умовами договору, такі як умови поставки, умови оплати, місце завантаження, розмір та підстави надання знижок. 
Отже, з наведеного вбачається, що згідно загальносвітової практики реквізити зовнішньоекономічної угоди не є обов`язковим реквізитом інвойсу.
До того ж, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи, спірний рахунок-фактура містить найменування продавця та його адресу, а оскільки законодавством України не затверджено форму рахунку-фактури (інвойсу), посилання митного органу на відсутність того чи іншого реквізиту інвойсу є необґрунтованим та безпідставним.
Крім того необхідно додатково зазначити й про те, що при співставленні наданих декларантом документів до митного органу, у тому числі інвойси, убачається, що найменування товарів, їх кількість та вартість є однаковими, з чого можна дійти висновку, що інвойс відноситься саме до цієї поставки і саме до контракту, відповідно до якого поставлені товари щодо яких здійснюється митне оформлення.
Отже, відсутність у рахунку-фактурі банківських реквізитів продавця та посилань на контракт жодним чином не спростовує належність такого документу до поставки товару, а тим паче не впливає на визначення складових митної вартості товарів, та не може бути підставою для коригування вартості товару.
Що ж стосується посилань на факт спрацювання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками із формою контролю стосовно перевірки правильності визначення митної вартості задекларованих товарів, то з цього приводу необхідно зазначити наступне.
Так, використання автоматизованої системи аналізу та управління ризиками з метою виявлення порушень законодавства України з питань державної митної справи безпосередньо передбачено, зокрема, Главою 52 МК України та «Порядком здійснення аналізу та оцінки ризиків, розроблення і реалізації заходів з управління ризиками для визначення форм та обсягів митного контролю» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 31.07.2015р. №684, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.08.2015р. за №1021/27466).
Дійсно, наявність у такій автоматизованій системі інформації про іншу, ніж визначена декларантом, митну вартість товару, є підставою для сумніву у правильності заявленої митної вартості, однак формально нижчий рівень митної вартості імпортованого позивачем товару порівняно з митною вартістю іншого аналогічного товару, не може розцінюватись як заниження позивачем митної вартості, не є перешкодою для застосування першого методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за першим методом визначення його митної вартості.
Згідно п.2.1 «Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів» (затв. наказом Міністерства фінансів України №598 від 24.05.2012р.), посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень ст.ст.59,60,64 МК з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо.
Під «подібними» (аналогічними) розуміються товари, які хоч і не однакові за всіма ознаками, але мають схожі характеристики і складаються зі схожих компонентів, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємозамінними.
Для визначення, чи є товари подібними (аналогічними), враховуються якість товарів, наявність торгової марки та репутація цих товарів на ринку.
Ціна договору щодо подібних (аналогічних) товарів береться за основу для визначення митної вартості товарів, якщо ці товари ввезено приблизно в тій же кількості і на тих же комерційних рівнях, що й оцінювані товари.
Аналогічна позиція з цих питань викладена Верховним Судом у постанові від 18.09.2020р. у справі №815/4686/16.
Далі, у випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (ст.64 МКУ) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.
Проте, формально нижчий рівень митної вартості імпортованого позивачем товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення, не може розцінюватись як заниження позивачем митної вартості, не є перешкодою для застосування основного методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за основним методом визначення його митної вартості.
Отже, оскільки відповідачем не надано переконливих доказів, які підтверджують правомірність прийняття оскаржуваного рішення щодо коригування митної вартості, а як беззаперечно встановлено судом, надані позивачем до митного оформлення документи спростовують сумніви щодо достовірності поданих декларантом відомостей про митну вартість товару та/або неправильності обрання позивачем методу визначення та обчислення митної вартості товару.
Таким чином, з урахуванням наведеного, судова колегія, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що декларантом були надані відповідачу усі необхідні документи для визначення митної вартості за ціною договору, на підставі яких останній мав можливість встановити дійсну вартість імпортованого товару, який переміщався через митний кордон України за основним методом, у зв`язку з чим, спірне рішення про коригування митної вартості №UА500070/2020/000039/2 від 19.03.2020 року підлягає скасуванню, як неправомірне.
І на останнє, судова колегія при прийнятті рішення по даній справі №420/7435/20, вважає за необхідне прийняти до уваги наявність аналогічного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2020р. по справі №420/6400/20, пов`язаної із цими ж самими сторонами про той самий предмет спору, яке набрало законної сили підставі ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від18.11.2020р.
Одночасно, апеляційний суд також вважає за необхідне вирішити питання і щодо розподілу судових витрат з врахуванням приписів ст.ст.134,139 КАС України.
Так, як передбачено ч.2 ст.134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
При цьому, відповідно до ч.4 ст.134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Разом з тим, слід зазначити, що згідно із ч.5 ст.134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, системний аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.
Так, положеннями ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім того, слід зауважити, що п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (заява №71660/11), п.80 рішення у справі «Двойних проти України» (заява №72277/01), п.88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява №58442/00) зазначено, що згідно зі ст.41 Конвенції, Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При цьому, одночасно необхідно звернути увагу й не те, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання була викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16, а також у постановах Верховного Суду від 05.09.2019р. по справі №826/841/17, від 19.09.2019р. по справі №810/2760/17 та від 21.01.2021р. по справі №280/2635/20.
Так, досліджуючи надані представником позивача документи, судом 2-ї інстанції встановлено, що згідно договору №02/07/2020 від 02.07.2020 року про надання правової допомоги та додаткової угоди №2 від 02.007.2020 року до цього договору, сторони домовились, що вартість послуг з надання правничої (правової) допомоги ФОП ОСОБА_7 адвокатом Тутковою Л.Л. в П`ятому апеляційному адміністративному суді по справі про визнання незаконним рішення та скасування картки відмови є фіксованою та становить 20 000 грн.
З матеріалів справи вбачається, що представником позивача до заяви додано ордер серії ОД №147274 від 25.01.2021 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД №002714 від 15.07.2015 року, виписку з переказами грошових коштів, зокрема, за надання правової допомоги двома платежами від 07.07.2020 року та 30.11.2020 року по 9950 грн. кожний та акт про надання правової допомоги до договору №02/07/2020 про надання правової допомоги від 02.07.2020 року від 04.02.2021 року, відповідно до якого надані послуги становлять 20 000 грн., а саме: 
- ознайомлення зі змістом апеляційної скарги (25.01.2021р. – 3 год.);
- аналіз чинного законодавства України (25.01.2021р. – 3 год.);
- консультація клієнта (26.01.2021р. – 1 год.)
- підготовка проекту заперечень на апеляційну скаргу (27.01.2021р., 28.01.2021р. - по 7 год.);
-          консультація клієнта (28.01.2021р. – 1 год.);
-          коригування та доповнення до проекту заперечень (29.01.2021р. – 4 год.);
-          розробка клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу (04.02.2021р. – 1 год.).
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи у апеляційній інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Так, предметом спору у цій справі є 1 «майнова» вимога - визнання протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UА500070/2020/000039/2 від 19.03.2020 року за митною декларацією UА500070/2020/210309 (ціна позову, т.б. сума на яку скоригована митна вартість складає 23  060 грн.) та 1 «немайнова» - визнання протиправною та скасувати картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UА500070/2020/00165.
Разом з тим, правничу допомогу адвокатом до суду апеляційної інстанції визначено у розмірі 20000 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що розмір адвокатської винагороди фактично складає ціну позову, що свідчить про відсутність будь-якої співмірності заявлених позовних вимог та розміру правничої допомоги, визначеної адвокатом в той час як ця справа №420/7435/20 є справою незначної складності та розглядалась судом 1-ї інстанції в порядку спрощеного (письмового) провадження, т.б. без участі сторін.
Крім того, слід зазначити й про те, що по даній категорії справ існує стала судова практика, а тому написання позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу не потребувало додаткових зусиль та знання, як наслідок, сума витрат є дещо завищеною.
До того ж, в цій справі надання правничої допомоги з приводу вирішення питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, за аналогічні послуги в суді першої інстанцій, а саме щодо звернення особи до суду із позовом, що є більш складними, об`ємними і потребують більшого аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.
Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також зміст та обсяг наданих послуг, розмір відшкодування, отриманий за аналогічні послуги в суді першої інстанцій, колегія суддів вважає заявлений представником позивача до відшкодування розмір правової допомоги за складання та подання апеляційної скарги явно завищеним, не співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом послугами, в зв`язку із чим, підлягає зменшенню до 5000 грн. 
Отже, враховуючи вказані вище обставини та приписи ст.ст.134,139 КАС України, судова колегія вважає за необхідне стягнути з Одеської митниці Держмитслужби (ЄРДПОУ 43333459) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідент. код НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.134, 139, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,– 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Одеської митниці Держмитслужби – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року – без змін.
Стягнути з Одеської митниці Держмитслужби (ЄРДПОУ 43333459) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідент. код НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 12.02.2021р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                          Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                      І.П. Косцова 

                                                                                          В.О. Скрипченко