ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/2741/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: 
                                        судді-доповідача   Чумака С.Ю.,
                                                   суддів:  Чабаненко С.В., Юрко І.В.,     

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 7 вересня 2020 року у справі № 160/2741/20 (суддя І інстанції – Турова О.М.)
за позовом   ОСОБА_1  до  Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, 
В С Т А Н О В И В:
ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом  до  Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області (далі – відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив (а.с. 25-32):
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 вересня 2019 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 вересня 2019 року;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 1 жовтня 2019 року по день розгляду справи в суді, з розрахунку середньоденного заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 718,11 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 7 вересня 2020 року позов задоволений.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції критично оцінено доводи відповідача щодо відсутності правових підстав на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки на момент звільнення позивача, не враховано відсутність однакового законодавчого врегулювання правового статусу цієї відпустки, наявність суперечливої судової практики з цього питання, залишено поза увагою твердження про обізнаність набрання законної сили Постановою Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, якою рішення у зразковій справі № 620/4218/18 залишено без змін, лише після звільнення позивача з військової служби. Також вказує, що не погоджується із встановленим судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.10.2019 по 07.09.2020 з розрахунку середнього заробітку (грошового забезпечення) у розмірі 718,11 грн, що у сукупності становить суму у розмірі 245593,62 грн, при цьому розмір присудженої суми грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у розмірі 37510,32 грн. У зв`язку з чим, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги всі критерії зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ
У період з 18.07.1994 по 30.09.2019 позивач проходив військову службу в органах Служби безпеки України.
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим СБУ 10 червня 2015 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій. (а.с. 16)
Так, наказом начальника УСБУ у Дніпропетровській області від 23.09.2019 № 493-ос-ос ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу УСБУ у Дніпропетровській області з 30.09.2019.
Згідно з вказаним наказом позивачу встановлено вислугу років на пенсію, а також види та розмір виплат, які мають бути виплачені останньому, а саме: одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за 25 календарних років служби згідно з главою 1 розділу V Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління СБУ від 10.04.2018р. № 515/ДСК, а також грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 63097,48 грн. (довідка ВГЗ від 23 вересня 2019 року № 96). (підстава: наказ СБ України від 16 серпня 2019 року № 1068-ос.). Також зазначено, що відпустку за 2019 рік позивач використав у повному обсязі. (70)
02.03.2020 позивач звернувся до відповідача із запитом, в якому просив надати інформацію про термін дійсного проходження ним військової служби в органах СБУ з вказанням строків; про звільнення з військової служби з органів СБУ відповідно до наказу та пунктів; про виключення зі списків особового складу відповідно до наказу; чи надавалась йому додаткова відпустка як учаснику бойових дій, згідно з п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 14.05.2015 № 426-VІІІ (далі – Закон № 426-VІІІ), з 2015 року по 2019 рік; чи була нарахована та виплачена, у тому числі при звільненні, компенсація за невикористані дні такої додаткової відпустки; яке середньоденне грошове забезпечення було встановлено за останні 2 місяці перед звільненням. (а.с. 17) 
У відповідь на запит, 3 березня 2020 року позивачу Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області видано довідку про те, що він дійсно у період з 18.07.1994 по 30.09.2019 проходив дійсну військову службу в Службі безпеки України. Звільнений з військової служби у Службі безпеки України за пп. «а» п. 61 (у запас СБУ) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, пп. «а» (за станом здоров`я – непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) п. 2 ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (наказ Голови СБ України від 16.08.2019 № 1068-ос) та виключений зі списків особового складу (наказ начальника Управління СБ України у Дніпропетровській області від 23.09.2019 № 493-ос-ос) з 30.09.2019. 
Зазначено, що додаткову відпустку як учасник бойових дій, згідно з п. 12 ст. 12 Закону № 426-VІІІ, з 2015 року по 2019 рік позивач не отримував. Компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій йому не нараховувалась та не виплачувалась. Середньоденне грошове забезпечення позивача за останні 2 місяці перед звільненням складало 718,11 грн. (а.с. 18)
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік (2015 рік – 14 календарних днів; 2016 рік – 14 календарних днів; 2017 рік – 14 календарних днів; 2018 рік – 14 календарних днів; 2019 рік – 14 календарних днів) та з вимогами як нарахувати та виплати таку компенсацію, так і стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення позивач звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що норми Закону № 426-VІІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, тому на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані ним календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 426-VІІІ, з 2015 року по 2019 рік. Також вказав, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Суд зауважив, що позивач дійсно проходив військову службу в органах Служби безпеки України по 30.09.2019 року (день звільнення з військової служби), є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 від 10 червня 2015 року), а отже, є особою, на яку поширюється дія наведених вище норм чинного законодавства України про відпустки. Крім цього, дійшов висновку, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме приписи ст.116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ
1. Щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.
Згідно з частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
16 травня 2019 року Верховним судом розглянуто зразкову справу № 620/4218/18 (Пз/9901/4/18) та прийнято відповідне рішення, яке набрало законної сили 21 серпня 2019 року.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/18), винесеній за результатами розгляду зразкової справи визначено ознаки типової справи, а саме:
1) позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби;
2) відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені;
3) підстави спору: а) фактичні – відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні – норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
4) предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
5) відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
6) позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд апеляційної інстанції вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа № 160/2741/20 підпадає під ознаки типової справи, визначені у постанові Верховного Суду.
Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи застосовує правові висновки Верховного Суду, викладені у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/18), рішення в якій набрало законної сили та які полягають у такому.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 5 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі – Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, – тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі – Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період – це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація – комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від ;05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі – Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Крім того, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією – стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість – за потреби, за відповідної консультації – передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
Отже, при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2019 роках додаткову відпустку як учасником бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, у зв`язку з чим позов щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 30 вересня 2019 року, та зобов`язання нарахування і виплати зазначеної грошової компенсації за період з 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 вересня 2019 року, підлягає задоволенню, як правильно дійшов висновку і суд першої інстанції.
2. Щодо визнання протиправною бездіяльності та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки) за період з 1 жовтня 2019 року по день розгляду справи.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то це питання повинно вирішуватись із застосуванням норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.
Колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним зазначити, що за змістом статті 117 КЗпП України нею регулюються два випадки:
1. невиплата з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір
або
2.  невиплата належних звільненому працівникові сум при наявності спору про їх розміри.
Оскільки виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником, то перелік випадків, за які така відповідальність застосовується, є вичерпним і не може бути розширений за рішенням суду.
Отже, статтею 117 КЗпП України не регулюються правовідносини, коли спірним є питання не розміру виплати, а самого права особи на певні виплати при звільненні.
Апеляційний суд вважає, що спір стосовно розміру належних працівникові для виплати сум і спір щодо права працівника на виплату йому певних сум не є тотожними, оскільки в першому випадку право працівника на певну категорію виплати (надбавка, компенсація, допомога) не оспорюється, а спірним є лише питання розміру такої виплати, в другому ж випадку спірним є питання, чи має право особа взагалі на певну виплату, а розмір такої зазвичай не є спірним, оскільки нарахування цієї виплати взагалі ще не здійснювалось.
При цьому, розмежування у статті 117 КЗпП України спорів про розмір виплати та про право на виплату є логічним з огляду на те, що за своєю правовою природою виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні є відповідальністю роботодавця за таку несвоєчасність, а частина 1 статті 117 КЗпП України на підтвердження цього містить посилання щодо необхідності встановлення у спірних відносинах вини роботодавця.
Як зазначалось вище, з такого визначення правової природи спірної виплати виходить у своїх постановах і Верховний Суд.
У спірних відносинах проблемним питанням була наявність у позивача самого права на виплату при звільненні грошової компенсації за невикористану відпустку, при цьому, колегія суддів зауважує, що це питання було спірним і неоднозначним по всій території України, що підтверджується розглядом Верховним Судом зразкової справи № 620/4218/18. Необхідність розгляду такого спору як зразкової справи була викликана неоднозначними положеннями законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та суперечливою судовою практикою з цього питання.
Зазначені обставини свідчать про те, що в день звільнення відповідачем не було виплачено позивачу компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій у зв`язку з тим, що за його переконанням позивач не мав законного права на виплату такої компенсації. Вирішення Верховним Судом зразкової справи з аналогічних правовідносин підтверджує їх спірний характер і об`єктивну наявність проблеми з цього питання на території всієї країни.
Отже, в даному випадку відсутня вина відповідача у невиплаті спірної компенсації в день звільнення.
Крім того, статтею 117 КЗпП України, яку застосував суд першої інстанції, спірні правовідносини не регулюються, оскільки останні виникли не у зв`язку з розміром належних позивачу при звільненні сум, а у зв`язку зі спором стосовно самого права на виплату йому спірної компенсації за невикористану відпустку.
З огляду на вказане апеляційний суд зазначає, що виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за наявності спору про право такого працівника на певні виплати при звільненні, статтею 117 КЗпП України не передбачено, а тому в позові в частині щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки  необхідно відмовити.
Проте, суд першої інстанції на вказані вище обставини уваги не звернув і помилково у цій частині позов задовольнив.
Оскільки відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність необхідності досліджувати та аналізувати доводи відповідача стосовно присудженої судом суми такої грошової компенсації.
ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 1 жовтня 2019 року по день розгляду справи, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області задовольняє частково. 
Оскільки справа в частині нарахування та виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки є типовою, то в цій частині постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена виключно з підстав, передбачених частиною 5 ст. 291 КАС України.
В іншій частині справа відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, а тому судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом. 
На підставі викладеного, керуючись статями 242, 243, 257, 291, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області задовольнити частково. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 7 вересня 2020 року у справі № 160/2741/20 скасувати в частині задоволення позову про визнання протиправною бездіяльності та стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 1 жовтня 2019 року по день розгляду справи і в цій частині у задоволенні позову відмовити.
В іншій частині  рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 7 вересня 2020 року у справі № 160/2741/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду виключно з підстав, зазначених у частині 5 статті 291 КАС України, протягом 30 днів з того ж часу. В іншій частині постанова оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                            С.Ю. Чумак 

                               суддя                                                  С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                  І.В. Юрко