КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2920/2021                                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
21 січня 2021 року                                                                       м. Київ                                                                                                                                            Справа № 362/2411/15-ц
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Немировської О.В., Чобіток А.О.,
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Кравченко Л.М.,
у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
встановив:
 
У травні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20.12.2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №К2S4GI0000002531, згідно з яким  відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 757 500 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Крім того, ОСОБА_1 поручився перед позивачем за забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором. Вказує, що позичальник умови кредитного договору порушив, а тому станом на 24.03.2015 року за кредитним договором наявна заборгованість в сумі 4 998 477 грн. 20 коп.
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2015 року позов було задоволено частково. 
12 квітня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2015 року.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2015 року, призначено справу до судового розгляду.
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2017 року позов задоволено частково. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №К284СІ0000002531 від 20 грудня 2007 року в розмірі 3 394 827 грн. 86 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 756 433 грн. 96 коп., заборгованість за процентами - 1 428 986 грн. 88 коп., пеню - 755 000 грн., штраф - 454 407 грн. 02 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» по 1240 грн. 85 коп. судового збору.
 
Не погоджуючись з повторним заочним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, та направити справу за встановленою підсудністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. 
Вказує, що він не отримав жодного процесуального документу (ухвали, рішення, повістки та ін.) та взагалі не знав про існування даної судової справи, в якій він виступав відповідачем. Тому був позбавлений права надати заперечення до позовної заяви, повідомити суд про існування пов`язаних судових спорів, надати контр-розрахунок заборгованості та заявити про сплив позовної давності за даним спором.
Вважає, що позивач протиправно нарахував проценти за користування кредитом після пред`явлення відповідної вимоги станом на 06.07.2012. Правова позиція, що покладена в основу даному твердженню, сформована в тому числі Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №  444/9519/12. 
Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, у банку були відсутні підстави для нарахування процентів проценти за кредитом після моменту направлення ОСОБА_2 вимоги про дострокове повернення грошових коштів, отриманих за кредитним договором.
Крім того, звертає увагу на те, що він та відповідач ОСОБА_2 станом на момент звернення позивача до суду та в подальшому не проживали та не були зареєстровані у Васильківському районі Київської області.  Вважає, що справа була розглянута з порушенням правил підсудності, тому просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції за встановленою підсудністю.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Стадніков Д.В., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін. Посилається на те, що всупереч своїм твердженням ОСОБА_1 до своєї апеляційної скарги не надає жодних доказів, контр-розрахунків, інформації про справи та рішення судів, які б могли вплинути на вирішення цього спору. Також про розгляд справи сторони повідомлялися належним чином. Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
В дане судове засідання 21 січня 2021 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, під розписку в судовому засіданні, що відбулось 03.12.2020 року. 
До оголошення перерви у справі, в судовому засіданні 03.12.2020 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив  скаргу задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, за усіма наявними в матеріалах справи адресами. При цьому з матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру, виданого адвокатським бюро «Пономаренко Вдовенко», адвокат Пономаренко В.І. також представляє інтереси відповідача ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги від 19.04.2018 року ( а.с. 103, т.1 ).
Представники позивача АТ КБ «Приватбанк» - Передереєв В.Г., Пшечук О.В. вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити оскаржуване рішення суду без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з даним позовом 13 травня 2015 року. Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2015 року позов задоволено частково. 
12 квітня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву про перегляд заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2015 року, яку ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2017 року було задоволено та скасовано заочне рішення суду від 19 серпня 2015 року, призначено справу до судового розгляду.
Повторним заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2017 року позов задоволено частково. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року  ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області  від 18 липня 2017 року, оскільки апеляційна скарга була подана нею після спливу одного року з дня його ухвалення, тоді як ОСОБА_2   була належним чином повідомлена про розгляд справи та отримала копію судового рішення 31 липня 2017 року.
 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається  на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невручення йому копії позовної заяви, вказує, що жодного разу відповідач не був повідомлений про час і місце розгляду справи та взагалі про наявність даної справи в суді.
За змістом  положень частин 1, 4, 5, ст. 74 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи до 15 грудня 2017 року) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки  в суд і підготовки до участі у судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка разом з розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.
Відповідно до положень ч.1, 2, 3, 9 ст. 76 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи до 15 грудня 2017 року) судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той  самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей  щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.  
Тобто, підтвердженням належного повідомлення особи, яка бере участь у справі, є її розписка про отримання судової повістки.
Частиною  9 ст. 74 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент розгляду справи до15 грудня 2017 року) передбачено, якщо відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. 
Отже, повернення судового повідомлення з відміткою поштового відділення «повернуто за закінченням терміну зберігання» не є належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. 
З матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції, не зважаючи на повернення усієї поштової кореспонденції, адресованої ОСОБА_1 ( копії позовної заяви з ухвалою про відкриття провадження, повісток про виклик в судове засідання, копій процесуальних документів)  з відміткою «за закінченням терміну зберігання», відсутність відомостей про належне повідомлення ОСОБА_1  про дату, час і місце судового розгляду, розглянув справу та ухвалив судове рішення.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої  статті 376 ЦПК України).
З огляду на наведене, та зважаючи на те, що судом першої інстанції  розглянуто справу без участі відповідача ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення.
 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про те, що відповідно до вимог ст. 378 ЦПК України оскаржуване рішення підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки твердження  відповідача про те, що рішення  прийнято судом з порушенням правил територіальної підсудності, спростовується матеріалами справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України ( в редакції станом на  час пред`явлення позову -  13 травня 2015 року), позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.
Частиною ч. ст. 113 ЦПК України було визначено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.
Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України ( в редакції станом на травень 2015 року) позови до відповідача,  місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).
Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві представник ПАТ КБ «Приватбанк»  зазначив місце проживання відповідачів : ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 .  Даний позов було пред`явлено позивачем за місцем проживання одного із відповідачів - ОСОБА_2 , яке було зазначене як зареєстроване місце проживання у договорі про іпотечний кредит від 20.12.2007 року.
Разом з тим, на запит суду Адресно-довідковий підрозділ ГУ ДМС України в Київській області повідомив, що станом на  18 травня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрованою за вказаною адресою не значиться.
Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЦПК України ( в редакції станом на травень 2015 року)  у разі, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі.
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2015 року було відкрито провадження у даній справі.
Наявна у матеріалах справи довідка форми № 3 ( а.с. 69,  т. 1) про реєстрацію відповідача ОСОБА_2 за адресою квартири, що була передана нею в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк», і знаходиться у АДРЕСА_3 , - не дає підстав вважати, що позовну заяву було прийнято з порушенням правил підсудності, оскільки за вказаною адресою відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована 07 жовтня 2015 року, тоді як провадження у справі було відкрито 21 травня 2015 року.
Відповідно до наявної у матеріалах справи копії паспорту відповідача ОСОБА_2 , з реєстраційного обліку за місцем проживання у Васильківському районі  Київської області ОСОБА_2 була знята 23 березня 2011 року  та до 07 жовтня 2015 року  місце проживання  відповідача за будь-якою адресою зареєстровано не було.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що провадження у даній справі було відкрито Васильківським міськрайонним судом Київської області відповідно до вищевказаних положень процесуального закону, за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , а тому реєстрація у подальшому  місця проживання  відповідача у м. Бровари не  свідчить про те, що справу було розглянуто з порушенням правил територіальної підсудності.
Отже,  при відкритті провадження у справі судом було дотримано вимог ст. 109-110, 122 ЦПК України.
Посилання відповідача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що у Васильківському районі Київської області він ніколи не проживав та не був зареєстрований, також не дає підстав вважати про порушення правил територіальної підсудності, оскільки відповідно до ч. 14 ст. 110 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 114 цього Кодексу.
 
Судом першої інстанції при вирішенні даного спору було встановлено, що 20 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк та ОСОБА_2  був укладений договір про іпотечний кредит №К2S4GI0000002531, згідно з яким відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 757500 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Крім того, в забезпечення виконання кредитних зобов`язань боржника ОСОБА_2 перед позивачем, між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк Приватбанк та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №К2S4GI0000002531 від 20.12.2007 року, відповідно до якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання кредитних зобов`язань, що випливають з умов кредитного договору №К2S4GI0000002531 від 20.12.2007 р.
25.03.2015 р. відповідачам надсилалася досудова вимога №30.1.0..0/9v9.
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 24.03.2015 року за кредитним договором №К2S4GI0000002531 від 20.12.2007 р. наявна заборгованість в розмірі 4 998 477 грн. 20 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом 756 433 грн. 96 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом 1428 986 грн. 88 коп.; пеня - 2358649 грн.34 коп., штраф - 454 407 грн. 02 коп.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та стягуючи солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитом 756 433 грн. 96 коп., заборгованість по процентах за користування кредитом 1428 986 грн. 88 коп.; штраф -  454 407 грн. 02 коп., суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в цій частині є законними і обґрунтованими, оскільки матеріалами справи доведено, що відповідач ОСОБА_2 не виконує належним чином свої обов`язки перед кредитором, у зв`язку з чим виникла зазначена заборгованість. Відповідач ОСОБА_1 поручився перед позивачем за належне виконання обов`язків ОСОБА_2 відповідно до наданого їй кредиту, а тому наявні підстави для солідарного стягнення заборгованості.
Позовні вимоги в частині стягнення пені судом були задоволені частково, на  суму 755 000 грн., оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, що відповідно до  ч. 3 ст. 551 ЦК України є підставою для зменшення розміру неустойки. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року  ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2017 року.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вимоги зазначеної норми, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення лише у частині позовних вимог, пред`явлених до поручителя ОСОБА_1 .
            Однак погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 неможливо, оскільки такі висновки зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з підстав неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення. 
 
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.1052 ЦК у разі невиконання позичальником обов`язків,встановлених договором позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів.
Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст.525, 526, ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлені строки, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до ст. 610, 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідно до ст. 629 ЦК України.
Статтями 553, 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором, за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розділу 1 договору про іпотечний кредит від 20 грудня 2007 року, сума кредиту становить 757 500 грн.  Згідно з п.1.3 договору, кредит надано строком погашення не пізніше 20.12.2037 року на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання, за договором купівлі-продажу № 7400 від 20.12.2007 року за адресою: АДРЕСА_3 .
Пунктом 2.4 договору про іпотечний кредит передбачено, що  позичальник зобов`язується щомісячно до 20 числа місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 9704 грн. 48 коп. 
Отже, сума щомісячного ануїтетного платежу включає в себе частину кредиту та нараховані відсотки за формулою, наведеною у п. 2.4 договору, та не може бути меншою ніж 9704 грн. 48 коп. 
Пунктом 2.7 договору сторони визначили, що якщо сума платежу, що надійшов на погашення кредиту, менша розміру, вказаного у п. 2.4 договору, то сума залишається на транзитному рахунку банку,  вказаному у п. 5.1.2 договору,  без розподілу до наступної дати погашення кредиту, а ануїтетний платіж, що мав бути сплачений, вважається простроченим. Наступна сума платежу повинна бути достатньою для погашення простроченого ануїтетного платежу та нарахованої пені за прострочені платежі з урахуванням вимог п. 6.2 цього договору, в іншому разі недостатня сума платежу знову зараховується на транзитний рахунок до накопичення необхідної суми для погашення. 
Отже, поряд з установленням строку кінцевого погашення кредиту  (до 20 грудня 2037 року) сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячнихплатежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Тобто, кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно в термін з 1 по 20 число кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.
 
Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК є наслідком невиконання або неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. 
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, аналіз змісту статей 1054, 1050 і 559 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачуватипроценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, при цьому договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, то відповідний строк для пред`явлення вимоги як до боржника, так і поручителів обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.
Як встановлено з матеріалів справи ( розрахунку заборгованості по договору) та змісту судових рішень, на які посилається відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, починаючи з травня 2008 року відповідач ОСОБА_2 періодично допускала прострочення сплати ануїтетних платежів, у зв`язку з чим банком нараховувались проценти та пеня на прострочену заборгованість.
Відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2012 року, що набуло законної сили та розміщене в Єдиному державному реєстрі судових рішень, у справі № 1007/10775/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки  та виселення, взяті на себе зобов`язання відповідач ОСОБА_2 не виконувала, внаслідок чого станом на 06 липня 2012 року виникла заборгованість на загальну суму 2 501 447 грн. 15 коп. Вказаним рішенням суду у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 щодо безпідставного нарахування процентів за користування кредитом після 06.07.2012 року, з огляду на те, що банком було пред`явлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки,  колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки матеріали справи, рішення в якій оскаржується, не містять доказів  про направлення письмової вимоги позичальнику про дострокове погашення кредиту у повному обсязі  у липні 2012 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, Броварський міськрайонний суд Київської області  виходив  саме з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів, що в порядку виконання іпотечного договору направляв письмові вимоги відповідачу за вказаною нею адресою і вказана вимога була нею отримана, тому дійшов висновку, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним.
Таким чином,  відсутні підстави вважати, що строк виконання зобов`язання ОСОБА_2 по погашенню кредитної заборгованості у повному обсязі настав у липні 2012 року, а тому доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 у цій частині колегія суддів відхиляє.
 
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи № 361/565/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, на рішення в якій посилався відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, та яка була досліджена апеляційним судом в судовому засіданні, з вказаним позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області позивач звернувся 23 січня 2015 року та просив  в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2S4GІ0000002531 від 20 грудня 2007 року в розмірі 4 107 446 грн. 54 коп., звернути стягнення на квартиру загальною площею 76,20 кв.м., житловою площею 47,90 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № К2S4G10000002531 від 20 грудня 2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, а також виселити відповідача та третіх осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою покупцем за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета  іпотеки суб`єктом оціночної діяльності на умовах та в порядку, визначеному в ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень продавця предмету іпотеки.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року - залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року  ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року в частині встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки - змінено та встановлено  початкову ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі 1199770 грн. В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року залишено без змін.
Однак постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року - скасовано,  та у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», - відмовлено.
 
Як вбачається з матеріалів вказаної справи № 361/565/15-ц та встановлено судами, ОСОБА_2 , порушуючи умови кредитного договору, своїх договірних зобов`язань належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 13 жовтня 2014 року утворилася заборгованість на загальну суму 4 107 446 грн. 54 коп., яка складається з: 756 433,96 грн. - заборгованість за кредитом, 1 324 439,21 грн. - заборгованість із сплати процентів за користування кредитом, 2 026 573,37 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості.
10 вересня 2014 року на адресу відповідача АТ КБ «ПриватБанк» направило вимогу про дострокове виконання зобов`язання, в якому повідомило, що позивач прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки й у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги вимагало добровільно разом з усіма членами сім`ї звільнити предмет іпотеки.
 
Разом з тим, як в матеріалах справи № 361/565/15-ц, так і в матеріалах справи, рішення у якій оскаржується, відсутні докази отримання ОСОБА_2 вимоги банку про дострокове виконання кредитних зобов`язань. Тоді як відповідно до вказаної вимоги, ПАТ КБ «Приватбанк» вимагав від ОСОБА_2 повернення суми кредиту у повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги ( аркуш 6 справи № 361/565/15-ц).
Враховуючи викладене, колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   про те, що банк не вправі був нараховувати проценти за кредитним договором після моменту направлення ОСОБА_2 вказаної вимоги про дострокове повернення грошових коштів, отриманих за кредитним договором. 
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Таким чином,   враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів отримання ОСОБА_2 вимоги від 02.09.2014 року, що була направлена їй банком 10.09.2014 року, про дострокове повернення кредитних коштів,  і в якій було зазначено строк виконання вимоги - 30 днів з дня її отримання,  колегія суддів вважає, що  звернення з позовом ПАТ КБ «Приватбанк»  до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору і саме на час звернення з таким позовом ( 23 січня 2015 року) вважається, що настав строк виконання зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі.
 
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у п. 90-91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом припинилось у зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Відповідно до обставин даної справи, колегія суддів вважає, що строк виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором у повному обсязі настав 23 січня 2015 року. Відповідно після цієї дати нарахування процентів за користування кредитними коштами є необґрунтованим.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин)  порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові  від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). 
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
З даним позовом про стягнення заборгованості солідарно з боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду  13 травня 2015 року.
Таким чином, порука поручителя ОСОБА_1 припинилась щодо заборгованості по прострочених ануїтетних платежах по тілу кредиту та процентах, що виникла у період з травня 2008 року  по 13 листопада 2014 року , тобто поза межами шестимісячного строку, який передував зверненню до суду з позовом до поручителя.
Як вбачається з розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_2 ,  станом на 13 листопада 2014 року були прострочені платежі по кредиту на загальну суму 17 174 грн., а тому у стягненні  зазначеної суми прострочених платежів по кредиту з поручителя ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки порука щодо вказаної суми кредиту припинилась. Отже, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню сума заборгованості по кредиту в розмірі 756 433 грн. 96 коп. - 17 174 грн. = 739 259 грн. 96 коп.
 
Також, враховуючи, що порука ОСОБА_1 щодо заборгованості по щомісячних платежах по процентах, яка виникла до 13 листопада 2014 року , - припинилась, а кінцевий термін нарахування процентів у зв`язку зі зверненням позивача до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ( тобто про дострокове повернення кредиту)  є 23 січня 2015 року, то  заборгованість за процентами за користування кредитом підлягає стягненню з поручителя лише за період з 13 листопада 2014 року по 23 січня 2015 року.
Відповідно до вихідних даних, наведених позивачем у вказаному розрахунку заборгованості, колегією суддів обраховано, що розмір процентів за користування кредитом у вказаний період становить: з 13 по 21 листопада 2014 року - 5544 грн. 26 коп.; з 22 листопада по 21 грудня 2014 року - 18 475 грн. 27 коп., з 22 грудня  2014 року по 23 січня 2015 року -  20 299 грн. 90 коп., а всього - 44 319 грн. 43 коп. 
Таким чином, висновки суду першої інстанції  про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення з поручителя ОСОБА_1 визначеної позивачем суми заборгованості - колегія суддів вважає помилковими, оскільки судом не було враховано, що  порука ОСОБА_1 припинилась щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 13 листопада 2014 року; також не було враховано, що підстави у кредитора для нарахування процентів після звернення з позовом про дострокове погашення кредиту, відсутні.
Отже, до стягнення з поручителя ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає сума заборгованості по кредиту  в розмірі - 739 259 грн. 96 коп. та проценти за період  з 13 листопада 2014 року  по 23 січня 2015 року  - 44 319 грн. 43 коп.
 
Відповідно до п. 6.4  договору про іпотечний кредит при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбачених п. 2.4, 6.2 даного договору кредитор має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем було нараховано пеню за весь період несвоєчасного виконання зобов`язань та несплати платежів по кредиту та відсотків за користування кредитом, з березня 2008 року по березень 2015 року, на загальну суму 2 358 649 грн. 34 коп. 
Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення пені, суд першої інстанції  відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшив розмір пені до суми 755 000 грн., оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.
Однак погодитись у повному обсязі з такими висновками суду щодо суми пені, яка підлягає стягненню з поручителя неможливо, враховуючи, що кредитодавець використав своє право передбачене частиною  другою статті 1050 ЦК України, звернувшись до суду з позовом про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, чим змінив умови основного зобов`язання, та відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, пеня, яка підлягає стягненню з поручителя, може бути нарахована лише на суму тих платежів, що підлягають стягненню з поручителя в межах строку дії поруки.
Отже,  колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про стягнення з відповідача пені, нарахованої  за період до 13 листопада 2014 року та після 23 січня 2015 року, задоволенню не підлягають. Пеня підлягає стягненню за період з 13 листопада 2014 року по 23 січня 2015 року та відповідно до розрахунку, наданого позивачем, пеня за  вказаний період, нарахована на несвоєчасно сплачену у цей період суму заборгованості, становить: з 13 по 21 листопада 2014 року - 18 179 грн. 63  коп., з 22 листопада по 21 грудня 2014 року - 61 506 грн. 20 коп., з 22 грудня 2014 року по 23 січня 2015 року - 68 658 грн. 17 коп., а всього - 148 344 грн. 
Відповідно до п. 6.6. договору про іпотечний кредит, при порушенні позичальником строків платежів по зобов`язанням, передбаченим цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі в межах 10%  від суми невиконаного зобов`язання.
Згідно з умовами п.1, 1.2., 1.3 договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит, в тому числі: з повернення основної суми заборгованості ( кредиту); зі сплати процентів за користування кредитом; та зобов`язання, які можуть виникнути - зі сплати пені та штрафів у разі виникнення обставин відповідно до договору про іпотечний кредит та/або чинного законодавства.
Жодних доводів щодо підстав, правильності нарахування суми штрафу апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, тому відповідно до умов п. 6.6 договору про іпотечний кредит, виходячи із суми заборгованості  по тілу кредиту та процентів, що підлягає стягненню з поручителя, сума штрафу становить: 783 579 грн. 39 коп. (заборгованість по тілу  кредиту - 739 259 грн. 96 коп. + проценти - 44 319 грн. 43 коп.)  х 10 % = 78 357 грн. 94 коп.
Враховуючи вищевикладені обставини та на підставі розрахунків, наданих позивачем, які не були спростовані відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 та ухвалення нового судового рішення про часткове  задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості з поручителя, а саме : заборгованості по кредиту 739 259 грн. 96 коп.;  процентів за період з 13 листопада 2014 року по 23 січня 2015 року -  44 319 грн. 43 коп.; пені за такий самий період - 148 344 грн.; штрафу - 78 357 грн. 94 коп., а всього  1 010 281 грн. 33 коп.
 
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
 Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, відповідно підлягає зміні розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в розмірі 30% від оскаржуваної суми, то з відповідача   ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір  на суму 1096 грн. 20 коп.
Разом з тим, за подання апеляційної скарги відповідачем було сплачено 5481 грн. судового збору, відповідно частина судових витрат, пропорційна сумі, у стягненні якої позивачу було відмовлено, складає 70%,  та становить 3836 грн. 70 коп.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат
Враховуючи вимоги вказаної норми, з  позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у розмірі: 3836 грн. 70 коп. - 1096 грн. 20 коп. = 2740 грн. 50 коп.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2017 року - скасувати в частині  вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,  стягнення з ОСОБА_1 судових витрат  та прийняти в цій частині постанову:
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №К284СІ0000002531 від 20 грудня 2007 року - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором №К284СІ0000002531 від 20 грудня 2007 року в  розмірі 1 010 281 ( один мільйон десять тисяч двісті вісімдесят одна) грн. 33 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 - відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2740 грн. 50 коп.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570;
Відповідач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 08 лютого 2021 року.

Суддя - доповідач:                                                              Ящук Т.І.
 
Судді:                                                                                   Немировська О.В.
 
Чобіток А.О.