КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/21673/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2997/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
25 лютого 2021 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Мостової Г.І., Рейнарт І.М.,
за участю секретаря судового засідання  Русинчук І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2020 року у складі судді Чередніченко Н.П.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача та визнання недійсною умови договору,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про визнання недійсними умов кредитного договору.
Зазначав, що між ним та ПАТ «Альфа-Банк»17 квітня 2014 року було укладено кредитний договір № 500477759, відповідно до умов якого банк надав йому кредитні кошти в сумі 47 212 грн 98 коп., з процентною ставкою 17,99 % річних, строком до 18 жовтня 2016 року. Договором було передбачено комісійну винагороду банку за управлінням кредитом за період з 1 місяця користування по 60 місяць користування кредитом 2,20 % від суми кредиту.
Позивач вважав, що зазначений у кредитному договорі обов`язок сплачувати, крім відсотків за користування кредитом, ще комісійну винагороду банку за управління кредитом у розмірі 1 038  грн. 68 коп., є таким, що суперечить нормам закону, є несправедливою умовою відносно споживача відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним. 
Вказував, що банк ввів його в оману і не попередив, що вказані 2,20 % є неправомірними та незаконно нарахованими, та про це він дізнався лише в травні 2019 року. 
Крім того, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісійну винагороду будуть надаватись банком позичальнику, а тому в силу частини першої статті 215, частини першої статті 203 ЦК України пункт 2.8 вказаного договору має бути визнаний недійсним.
З урахуванням викладено,  ОСОБА_1 просив суд  визнати недійсним п. 2.8 кредитного договору № 500477759 від 17 квітня 2014року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк», яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця  комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 2,2% від суми кредиту.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити по справі нове судове рішення про скасування рішення районного суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.
Зазначав, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, належним чином не врахував вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Разом з тим, п.2 кредитного договору передбачено щомісячне стягнення комісійної винагороди в розмірі 2,2% від суми банку.
Зазначені положення договору у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, а тому є підстави до визнання їх недійсними.
Суд не врахував, що  комісійна винагорода не  може бути визнана як  витрата за оформлення кредиту та носить щомісячний обов`язок сплати.
Окрім цього, вирішуючи спір, районний суд не врахував правові позиції Верховного Суду, викладені  судом  під час розгляду аналогічних справ.
 
У судове засідання представник АТ «Альфа-Банк» не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 159), тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність. 
 
Колегія суддів, вислухавши адвокатів Кремець О.С. та Стукальську Т.М. в інтересах ОСОБА_1 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог  і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам  рішення  суду першої інстанції не відповідає.
Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, що 17.04.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500477759, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит в сумі 47212 грн 98 коп., з процентною ставкою 17,99 % річних, тип процентної ставки фіксований, строком до 18.10.2016 року (а.с. 15).
Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, банк надав кредит позичальнику для власних потреб шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в ПАТ «Альфа-Банк».
У пункті 2.6 зазначеного кредитного договору зазначено, що позичальник зобов`язується здійснювати платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цього договору і який є його невід`ємною частиною (а.с. 16).
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання частково недійсним кредитного договору,  суд установив, що сторони в момент укладення оспорюваного договору виконали вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». В цілому кредитні договори не суперечать нормам цивільного законодавства України, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання частково недійсним спірного кредитного договору.
 
Між тим, з такими висновками суду погодитися неможливо.
 
Під час постановлення рішення, суд першої інстанції не врахував, що нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
 
Стаття 217 ЦК України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
Кредитний договір № 500477759, укладений 17 квітня 2014 року між ПАТ  «Альфа Банк» та ОСОБА_1 містить п. 2.8 кредитного договору, яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця  комісійної винагороди  за управління кредитом, у розмірі 2,2% від суми  кредиту. 
 
Суд, перевіряючи умови зазначеного кредитного договору, не звернув увагу на те, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому підлягає визнанню недійсною. 
 
Така правова позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, згідно із яким сплата щомісячної комісії за обслуговування кредиту є незаконною умовою кредитного договору.  
 
Частиною першою статті  376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Частиною другою статті 412 ЦПК України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
 
Під час вирішення справи судом першої інстанції допущено неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про відмову ОСОБА_1 у позові про визнання недійсним пункт 2.8  кредитного  договору         № 500477759, укладеного 17 квітня 2014року .
 
За таких обставин,  суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про задоволення позову.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2020 року  скасувати.
 
Ухвалити по справі  нове судове  рішення,  яким пункт  2.8 кредитного  договору № 500477759, укладеного 17 квітня 2014року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Альфа Банк», яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця  комісійної винагороди за управління кредитом, у розмірі 2,2% від суми кредиту, визнати недійсним.
 
Стягнути з  акціонерного товариства «Альфа Банк» в доход держави судовий збір, у сумі 1921 грн.   
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                               
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
 
Повне судове рішення складено 03 березня 2021 року.

Суддя-доповідач:   

Судді: