Єдиний унікальний номер 234/3617/20 
Номер провадження 22-ц/804/176/21        

Головуючий у 1 інстанції Михальченко А.О.                                            Єдиний унікальний номер 234/3617/20
Доповідач  Папоян В.В.                                                                            Номер провадження 22-ц/804/176/21

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

10 лютого 2021 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря Гладуха О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 липня 2020 року цивільну справу №234/3617/20 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», треті особи – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна», ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (головуючий у 1 інстанції суддя Михальченко А.О.), 

В С Т А Н О В И В :
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 06 грудня 2019 року у м.Краматорську біля будинку 22 по вулиці Василя Стуса сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме зіткнення автомобіля SEAT TOLEDO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві приватної власності, під його керуванням, та автомобіля SKODA SUPER B, реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ПАТ «Донецькоблгаз», під керуванням водія ОСОБА_2 , який на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з підприємством та виконував свої трудові обов`язки. 
Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія відповідача. Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2019 року (справа 234/20881/19) ОСОБА_2 визнаний винним у скоєні адміністративного правопорушення і притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.  
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його автомобілю завдано механічні пошкодження чим позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду. 
На час ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля SKODA SUPER B, реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована в ПрАТ «СК «Універсальна». Поліс ОСЦПВВНТЗ № АО/ 3761643, термін дії з 10.07.2019 року по 09.07.2020 рік.
Висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 30/20 від 17.02.2020 року складеним судовим експертом Синельником А.І. вартість ремонтно-відновних робіт належного позивачу автомобіля визначена в сумі 38 155 грн. 24 коп. 
За його заявою ПрАТ «СК «Універсальна» було частково відшкодовано завдану майнову шкоду. Страховою компанією на користь СТО ОСОБА_3 , де був проведений відновлювальний ремонт автомобіля, було перераховано страхову компенсацію на загальну суму 18 011,43 грн. Різницю між вартістю ремонту та страховим відшкодуванням у сумі 20 143,81 грн позивач сплатив самостійно. 
Враховуючи викладене просив стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 20 143, 81 грн., моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. 00 коп. та судові витрати які складаються з витрат на оплату експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 650,00 грн та судового збору у сумі 840,80 грн.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 липня 2020 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 31 липня 2020 року) позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 13640 грн. та моральну шкоду у розмірі 6000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів зазначає, що суд неналежним чином з`ясував обставини які мають значення по справі. Позивачем не доведено розмір матеріальної шкоди. Висновок автотоварознавчого дослідження  №30/20 від 17.02.2020 року не є достатнім доказом вартості завданого збитку, оскільки висновок складено з порушеннями та вартість ремонту, вказана у експертному дослідженні, не відповідає дійсності. Дослідження було проведено 17.02.2020 року, тобто маже через 3 місяці після ДТП та за відсутністю представника відповідача. Позивач не звертався на адресу страхової компанії з претензією про оплату різниці між фактичним розміром шкоди і розміром страхового відшкодування. Розмір шкоди не перевищує ліміту страхового відшкодування.
Крім того зазначає, що судом помилково стягнуто з відповідача витрати на проведення експертного дослідження, оскільки порядок його відшкодування закріплено у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та покладено на страхову компанію. Також зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди.
Відповідачем було надано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просив залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення. Вважає, що суд вірно визначив розмір матеріальної шкоди яка підлягає стягненню з відповідача, як різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. Відповідач не був позбавлений права приймати участь в огляді автомобіля, але не скористався своїми правами. Щодо експертних досліджень зазначає, що дослідження від 27.12.2019 року було складено на вимогу страховика на підставі огляду автомобіля від 18-19.12.2019 року, а дослідження від 17.02.2020 року - на вимогу позивача, однак також згідно огляду від 18-19.12.2019 року. Дані дослідження не ставилися відповідачем під сумнів у суді першої інстанції. Крім того, зазначає, що розмір моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. Вважає, що відповідач зловживає процесуальними правами, затягуючи розгляд справи. 
Особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Апеляційний суд про причини їх неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, які приймають участь у справі, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Порядок відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки врегульовано положеннями ст.. ст. 1187, 1188 ЦК України.
Згідно із ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати  (страхового відшкодування ) для повного відшкодування  завданої нею шкоди зобов`язання сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом першої інстанції було встановлено, 06 грудня 2019 року у м. Краматорськ біля будинку 22 по вулиці Василя Стуса сталося ДТП за участі належного ПАТ «Донецькоблгаз» автомобіля SKODA SUPER B, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля SEAT TOLEDO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , якій належить останньому на праві власності. Внаслідок чого належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження.
Відповідно до звіту експертного автотоварознавчого дослідження № 238/19 від 27.12.2019 року, проведеного на замовлення ПрАТ «СК «Універсальна» вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля SEAT TOLEDO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з урахування ПДВ складає 35812, 24 грн (без урахування ПДВ  - 32246, 58 грн). Ринкова вартість автомобіля складає 189030 грн. Вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ на запчастини складає 21130,06 грн (без урахування ПДВ на запчастини - 20011,43 грн).
Висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 30/20 від 17.02.2020 року проведеного на замовлення ОСОБА_1 , вартість ремонтно-відновних робіт автомобіля SEAT TOLEDO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена в сумі 38 155 грн. 24 коп., вартість матеріального збитку складає 23473,07 грн., ринкова вартість автомобілю – 189030 грн.
Відповідно до квитанції №32/20 від 14.02.2020 ОСОБА_1 оплатив послуги експертного автотоварознавчого дослідження у сумі 650, 00 грн. 
Водій ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Донецькоблгаз» та виконував свої трудові обов`язки, що не спростовується відповідачем.
Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 19 грудня 2019 року у справі про адміністративне правопорушення № 234/20881/19 ОСОБА_2 визнаний винним у скоєні адміністративного правопорушення і притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. 
Згідно з полісом АО/376643 від 27.06.2019 року на час ДТП цивільно-правова відповідальність ПАТ «Донецькоблгаз» була застрахована у ПрАТ «СК «Універсальна», за умовами якого встановлено страховий ліміт для відшкодування шкоди завданої майну – 100 000 грн та франшиза – 2000 грн. 
12.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до страхової компанії ПрАТ «СК «Універсальна» із заявою про страхове відшкодування.
За даною дорожньо-транспортною пригодою ПрАТ «СК «Універсальна» було складено страховий акт №56353/1 від 27.06.2019 року відповідно до якого 06.12.2019 року водій автомобіля SKODA SUPER B, реєстраційний номер НОМЕР_2 , скоїв зіткнення з автомобілем SEAT TOLEDO, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Відповідно до акту приймання автомобіля від 15.12.2019 року, якій складено між  СТО ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , останній здав автомобіль у ремонт.
Згідно зі рахунком-фактурою №398 від 30.01.2020 року загальна вартість ремонтних робіт з урахуванням вартості запчастин складає 31000 грн.
17.02.2020 року ПрАТ «СК «Універсальна» на користь СТО ОСОБА_3 , де був проведений відновлювальний ремонт автомобілю, перераховано 18 011,43 грн.
Згідно з чеком від 30.01.2020 року ОСОБА_1 самостійно оплатив СТО ОСОБА_3 12 990 грн. 
Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами.
За таких обставин, вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач несе відповідальність по відшкодуванню шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини його працівника майну позивача у вигляді різниці між сплаченим страховим відшкодуванням та фактично завданою шкодою.
Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, що відсутні підстави для стягнення з відповідача різниці між сплаченим страховим відшкодуванням та фактично завданою шкодою, оскільки вони не ґрунтуються на законі.
Порядок визначення шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, врегульовано главою 82 ЦК України, крім того, відповідні роз`яснення надано у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року N 4.
Згідно з частиною другою статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати  (страхового відшкодування ) для повного відшкодування  завданої нею шкоди зобов`язання сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Статтею 988 ЦК України передбачено, що страховик зобов`язаний, зокрема, протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з п.12.1 ст.12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Відповідно до положень ст.29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Системний аналіз указаних положень законодавства, а також абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статті 1194 ЦК України дає можливість дійти таких висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, то обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. 
Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року N 4, при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент  розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
З матеріалів справи убачається, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 31 000 грн. 00 коп., що становить суму відновлювального ремонту, якій проведено позивачем. При цьому матеріалами справи підтверджується отримання позивачем страхового відшкодування у розмірі 18011,43 грн., тобто невідшкодованими залишилися 12990 грн., які, як вірно зазначив суд першої інстанції, підлягають стягненню з відповідача як юридичної особи, працівником якої завдано шкоду та власника транспортного засобу.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи, викладені у апеляційній скарзі щодо невідповідності експертного дослідження фактичним обставинам справи та невідповідності зазначеній у ньому сумі відшкодування вимогам методики, оскільки убачається, що відновлювальний ремонт автомобіля, що належить позивачу, вже був проведений. За таких обставин для розрахунку суми збитків необхідно брати вартість саме відновлювального ремонту, та розмір збитків, зазначений у експертному дослідженні, немає правового значення.
Проте вирішуючи питання щодо розміру відшкодування завданої матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що окрім вартості ремонту у сумі 12 990 грн, яку позивач оплатив особисто, до розміру завданої шкоди зараховується також 650 грн вартості проведеної позивачем експертизи суми. 
Однак апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду у повному обсязі з наступних підстав.
Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства, згідно п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України, є диспозитивність цивільного судочинства.
Відповідно до частини 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно із положеннями частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Як убачається зі змісту позовної заяви експертне автотоварознавче дослідження від 17.20.2020 року №30/20 проведено за заявою ОСОБА_1 було в межах підготовки подання позовної заяви до суду та позивач включає його до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Окремої позовної вимоги щодо стягнення у якості матеріальної шкоди понесених ним витрат на проведення дослідження не заявляв та протягом усього часу розгляду справи судом першої інстанції не змінював предмет та підстави позову в порядку ст. 49 ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Положеннями статей 133, 139 ЦПК України До витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, тощо.
Таким чином, зазначена сума у 650 грн не є збитками у розумінні ЦК України, а є судовими витратами, які підлягають розподілу в порядку визначеному ЦПК України.
Проте суд першої інстанції, у порушення приписів ст. 13 ЦПК України, ухвалюючи рішення у даній частині, вийшов за межі позовних вимог, внаслідок чого невірно визначив розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, тому рішення суду в частині підлягає зміні. З відповідача. на користь позивача підлягає стягненню 12990 грн матеріальної шкоди, що є вартістю ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля у частині, яка не була покрита страховою виплатою.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного страждання. Діюче законодавство не містить визначення способів обчислення її розміру. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.  
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. 
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
З рішення суду вбачається, що судом першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно досліджені всі обставини по справі, ураховано факт завдання пошкоджень майну позивача та за таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог частково. Визначена судом сума відшкодування моральної шкоди у 6000 грн. є справедливою та такою, що відповідає характеру і ступеню моральних страждань та негативних наслідків. 
Отже, у даній частині рішення суду підлягає залишенню без змін.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Задовольняючі апеляційну скаргу відповідача частково, апеляційний суд, з урахуванням вартості проведеної позивачем експертизи, що складає 650 грн., вимог ст. 141 ЦПК України, та ставок судового збору, передбачених ст. 4 Закону України «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 225,85 грн витрат на проведення експертизи, суму судового збору у розмірі 454,33 грн, сплаченого за подання позовної заяви, та стягнути з позивача на користь відповідача 579,71 грн, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Відповідно до ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 225 грн. 85 коп. різниці сплачених судових витрат.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського  суду Донецької області від 17 липня 2020 року в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 13640 грн та розподілу судових витрат змінити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 12990 (дванадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн. 00 коп.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь ОСОБА_1 225,85 грн на відшкодування понесених ним судових витрат. 
В іншій частині рішення  Краматорського міського  суду Донецької області від 17 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                             В.В. Папоян

                                                                                                        О.Д. Канурна

                                                                                                       Ю.М. Мальований

Повний текст постанови складений 10 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач                                                                               В.В. Папоян