18.03.21
22-ц/812/381/21
Провадження №22-ц/812/381/21 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                               
18 березня 2021 року                                                      м. Миколаїв
                                                                                    Справа № 490/8400/20
Миколаївський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді  – Шаманської Н.О., 
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.
із секретарем судового засідання – Біляєвою В.М., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за позовом
ОСОБА_1 
до
ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Моцар Юлія Сергіївна, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Власова Світлана Яківна, державний нотаріус Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Ткаченко Юлія Геннадіївна,
про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та договору дарування частки домоволодіння недійсними,
за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_5 
на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену суддею Черенковою Н.П. 23 грудня 2020 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту ухвали не зазначена
у с т а н о в и в:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та договору дарування частки домоволодіння недійсними.
В обґрунтування позову представник позивача зазначала, що її батько ОСОБА_1 після смерті матері прийняв спадщину на житловий будинок АДРЕСА_1 частки домоволодіння АДРЕСА_2 . Батько має тяжке психічне захворювання. Відповідачі, скориставшись його психічним станом, протиправно заволоділи його спадковим майном.
В подальшому ОСОБА_6 подала ще один позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому просила визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку від 28 травня 2019 року; договір дарування частки домоволодіння від 29 вересня 2020 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та договір дарування частки домоволодіння від 27 листопада 2020 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Обидві позовні заяви об`єднані в одне провадження.
23 грудня 2020 року представник позивача ОСОБА_5 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 62/100 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_4 .
В обґрунтування заяви зазначала, що одночасно з позовом представник позивача ОСОБА_6 подала заяву про забезпечення позову, яка ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2020 року задоволена. Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_3 .
В подальшому їм стало відомо, що ОСОБА_3 подарувала спірні 62/100 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 .
За такого, ОСОБА_5 зазначала, що виконання ухвали судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2020 року неможливе.
Посилаючись на викладене просила задовольнити заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 62/100 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_4 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову .
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 належні їй 62/100 частки домоволодіння  АДРЕСА_2 у зв`язку з чим унеможливлюється виконання ухвали судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2020 року про забезпечення позову. 
       У судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином ( а.с. 152-160) . У зв`язку з чим, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд розглядав справу у відсутність сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність   та обґрунтованість судового рішення в межах доводів  та вимог апеляційної скарги,   колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що на розгляді Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та ОСОБА_4  про визнання недійсними: договору купівлі-продажу житлового будинку  АДРЕСА_2 від 28 травня 2019 року, укладеному між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 ; договору дарування 62/100 часток  домоволодіння АДРЕСА_2  від 29 вересня 2020 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та договору дарування цієї ж частки домоволодіння від 27 листопада 2020 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Отже, предметом спору є нерухоме майно, а саме:  житловий будинок АДРЕСА_1 частки домоволодіння АДРЕСА_2 .
16 грудня 2020 року ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва задоволено заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_6 про забезпечення позову. Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_3 .
23 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 повторно звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій зазначала, що їм стало відомо, що ОСОБА_3 подарувала спірні 62/100 частки домоволодіння ОСОБА_4 , у зв`язку з чим просила вдруге накласти арешт на 62/100 частки домоволодіння АДРЕСА_2 , що належать ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для повторного забезпечення позову шляхом накладення арешту на одне й теж саме нерухоме майно, а зміна власника майна не тягне за собою неможливість виконання ухвали про накладення арешту.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Так, частиною 1 статті 149 ЦПК передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Положеннями статті 150 ЦПК встановлено види забезпечення позову, серед яких значиться й накладення арешту на майно.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-який стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду (частина 2 статті 149 ЦПК).
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
Враховуючи, що заходи забезпечення позову у вигляді арешту на майно, що є предметом спору застосовані судом, відповідно до ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2020 року, яка набрала законної сили, законом не передбачено повторного накладення арешту на майно, суд першої інстанцій вірно відмовив у повторному застосуванні заходів забезпечення позову. 
До того ж, накладення арешту на майно, перешкоджає стороні його відчужувати, що дійсно має забезпечити можливість вирішення спору між сторонами.
Доказів про те, що зазначену ухвалу суду не можливо виконати, матеріали справи не містять. 
За такого, доводи апелянта з цього приводу є необґрунтованими 
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий: Н.О. Шаманська
Судді: В.В. Коломієць 
Н.О. Тищук
Повний текст постанови складено 22 березня 2021 року.