Ухвала
Іменем України
08 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 766/17398/20
провадження № 61-968ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
заявниця - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тільненка Владислава Володимировича на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року у складі судді Рядчі Т. І. та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Орловської Н. В., Кутурланової О. В., Майданіка В. В.,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .
Заяву обґрунтовувала тим, що вона з 09 листопада 2002 року до 15 листопада 2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого на підставі договору дарування вони набули у власність 61/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_2 .
Зазначала, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу застосовує до неї та неповнолітньої дитини ОСОБА_2 психологічне, економічне та фізичне насильство, що виявляється у постійних погрозах, залякувані, цькуванні, застосовуванні фізичної сили, а також вчиняє перешкоди у користуванні зазначеним житлом. Ці обставини спричинили у заявниці проблеми зі здоров`ям, у зв`язку з чим остання була вимушена звернутися до поліклініки Херсонської міської клінічної лікарні ім. А. і О. Тропіних для госпіталізації. Вважала, що існують обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 в майбутньому домашнього насильства щодо неї та її доньки.
З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила видати обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 строком на шість місяців у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, з покладанням на нього наступних обов`язків: заборонити входити та перебувати у місці проживання (перебування) з постраждалими особами - ОСОБА_1 та дочкою ОСОБА_2 , за адресою: будинок АДРЕСА_1 ; заборонити листування та телефонні переговори з особою, яка постраждала від домашнього насилля - ОСОБА_1 , інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікації особисто або через третіх осіб.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), відсутністю встановлених випадків насильства щодо заявниці та її доньки, а також ризиків настання насильства у майбутньому, а тому, враховуючи суспільні інтереси та інтереси учасників справи, суд дійшов висновку, що аргументи для виправдання такого серйозного втручання у життя ОСОБА_2 не є достатніми.
Постановою Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тільненко В. В., у якій він, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 періодично вчиняє як фізичне, так економічне та психогологічне насилля щодо заявниці та її доньки. Також існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними.
У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник, в аспекті підстав та випадків касаційного оскарження, посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.
Встановлено, що 09 листопада 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15 листопада 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний. 
Згідно з договором дарування від 27 липня 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули права власності на 61/100 частину житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що знаходяться на АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 500 кв. м.
12 серпня 2005 року ОСОБА_1 зареєстрована на АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Білозерським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області 04 серпня 2003 року.
17 серпня 2005 року ОСОБА_2 зареєстрований на АДРЕСА_1 , що підтверджується копією його паспорта серії НОМЕР_2 , виданого Білозерським районним відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області 24 травня 2004 року.
Також установлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязні відносини, виникають конфліктні ситуації з приводу проживання та користування житловим будинком, що на АДРЕСА_1 , а також речами побутового вжитку.
Вважаючи, що ОСОБА_2 вчиняє щодо неї та її неповнолітньої доньки психологічне, економічне та фізичне насильство, ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника ? це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до статті 26 Закону, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
З огляду на викладене, враховуючи положення Закону, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття щодо нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав щодо дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц.
Суди встановили, що на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 систематичного фізичного, психологічного та економічного насилля заявницею надано копії висновків ДОП СП Корабельного ВП ХВА ГУНП в Херсонській області, згідно яких ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відділу з заявами про вжиття заходів до її чоловіка ОСОБА_2 .
Проте лише один із зазначених висновків ДОП СП Корабельного ВП ХВА ГУНП в Херсонській області за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 21 вересня 2019 року у журналі ЄО за № 19442 містить відомості про те, що при проведенні перевірки щодо ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за частиною першою статті 173-3 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування).
Інші надані заявницею докази не містять відомостей, які б свідчили про вчинення ОСОБА_2 актів домашнього насилля щодо ОСОБА_1 або їх неповнолітньої доньки.
При цьому суд зазначає, що сам факт звернення заявниці до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Також суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв копію електронного направлення та виписки з епікризу в якості доказу погіршення здоров`я заявниці внаслідок вчинення стосовно неї домашнього насилля, оскільки вказані документи за своїм змістом не містять відомостей про наявність причино - наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та необхідністю госпіталізації ОСОБА_1 .
Показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також не можуть бути оцінені як докази вчинення ОСОБА_2 домашнього насилля стосовно заявниці, оскільки ОСОБА_5 не була свідком вчинення такого домашнього насилля, а обізнана про стосунки сторін зі слів самої заявниці, а ОСОБА_4 лише підтвердила характер неприязних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Надані заявницею до суду апеляційної інстанції роздруківки електронних повідомлень, датовані 06 серпня 2020 року, також не приймаються судом апеляційної інстанції в якості доказу вчинення заінтересованою особою домашнього насилля, оскільки вказані повідомлення за своїм змістом свідчать лише про наявність спору між сторонами щодо користування спільним житлом.
Отже суди попередніх інстанцій, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшли обґрунтованого висновку про наявність спору між колишнім подружжям щодо способу та порядку користування спільним житлом, що може свідчить про наявність особистих неприязних стосунків між ними.
При цьому, суди дійшли правильного висновку, що наявність тривалого конфлікту між заявницею та заінтересованою особою не підтверджує, що ОСОБА_2 вчиняє стосовно заявниці домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19.
Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявницею на обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом, а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.
Отже, встановивши відсутність беззаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 у будь-який спосіб переслідує ОСОБА_1 , погрожує їй, вчиняє інші насильницькі дії стосовно неї чи спільної дитини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для запровадження стосовно нього заборони на листування, ведення телефонних переговорів та здійснення будь-яких контактів, а також заборони входити та перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_1 .
Аргументи заявниці про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанції відповідають висновку, викладеному у цій постанові, зокрема, про те, що докази, наведені заявницею свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, а не вчинення навмисного домашнього насильства.
Отже, не заслуговують на увагу доводи заявниці про те, що суди попередніх інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та оцінкою цими судами поданих сторонами доказів, і не стосуються неправильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права.
Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України. 
Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Тільненко В. В. необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тільненка Владислава Володимировича на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 05 листопада 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
                                                                                                                        А. С. Олійник 
                                                                                                                        С. О. Погрібний