УХВАЛА

10 лютого 2021 року 
м. Київ

Справа №  910/18364/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова     Є.     В. - головуючого, Мачульського Г. М., Уркевича В. Ю.,
секретар судового засідання - Астапова Ю. В., 
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю     «Софа     Лтд» на рішення Господарського суду міста Києва від     30.07.2020 (суддя Бондарчук В. В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від     05.11.2020 (колегія суддів: Скрипка І. М., Тищенко А. І., Михальська Ю. Б.) у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софа Лтд» до     Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним договору,
за участю представників:
позивача -не з`явилися,
відповідача - Уколов О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1.          У грудні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Софа Лтд» (далі - ТОВ «Софа ЛТД») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ     КБ     «Приватбанк» або банк) про визнання недійсним на підставі частини першої статті     230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договору поруки №     4А13815И/П від 25.10.2016 у зв`язку з тим, що цей правочин вчинено під впливом введення позивача в оману.
2.          На обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що дії ТОВ     «Софа     Лтд» з отримання кредитних коштів за кредитним договором №    4С16102Г від     25.10.2016 були направлені на залучення коштів для погашення зобов`язань «старих» боржників банку в рамках реалізації плану «трансформації» кредитного портфелю банку, ініційованого Національним банком України. АТ     КБ     «ПриватБанк» запевняв позивача про те, що кредитні зобов`язання попередніх боржників забезпечені ліквідними активами. Договір поруки №     4Я13815И/П від 25.10.2016 укладений з метою отримання ТОВ     «Софа     Лтд» прибутку від подальшої реалізації активів (чи набуття права власності на них), якими забезпечені зобов`язання боржників. ТОВ «Софа Лтд» як поручитель виконало свої зобов`язання за договором поруки, тоді як АТ     КБ     «Приватбанк» не передав документів, що посвідчували права заставодержателя на активи, якими забезпечені зобов`язання «старих» боржників. Позивач вважає, що банк увів його в оману щодо наявності договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями боржників, у тому числі з ТОВ «ЯР-3». ТОВ     «Софа     Лтд» вважає, що така поведінка банку свідчить про відсутність у нього намірів виконувати свої зобов`язання за договором поруки і стверджує про те, що у разі обізнаності про відсутність таких забезпечень воно не уклало б оспорюваного договору поруки №     4Я13815И/П від     25.10.2016.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
3.           25.10.2016 між АТ     КБ     «Приватбанк» як кредитором та ТОВ «Софа Лтд» як позичальником укладено кредитний договір №     4С16102Г, згідно з яким позивачу встановлено ліміт кредитного договору 4 350 000 000 грн та надано кредит в розмірі 4 305 119 314,05 грн.
4.          Цього ж дня між цими ж сторонами також укладено низку договорів поруки, серед яких оспорюваний договір № 4Я13815И/П, згідно з яким ТОВ «Софа Лтд» поручилося перед банком за виконання ТОВ «ЯР-3» своїх зобов`язань за кредитними договорами: №     4Я13815И від 17.12.2013 та №     4Я14351И від     09.12.2014.
5.          Умовами пункту 10 цього договору поруки сторони передбачили, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж п`яти робочих днів з моменту виконання обов`язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки боржника за кредитним договором.
6.          ТОВ     «Софа Лтд» посилається на те, що воно як поручитель виконало свої зобов`язання за договором поруки №     4А13815И/П від 25.10.2016, тоді як банк не передав йому документів, що посвідчують права заставодержателя на активи, якими забезпечені зобов`язання «старих» боржників, тому вважає, що банк увів його в оману.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
7.          Господарський суд міста Києва 30.07.2020 ухвалив рішення, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.11.2020, про відмову у задоволенні позову.
8.          Судові рішення мотивовані тим, що наміром позивача на укладення кредитного договору №     4С16102Г від 25.10.2016 було виключно фінансування його поточної діяльності, а не, як стверджує останній, виконання зобов`язань за договором поруки №     4А13815И/П від 25.10.2016. Оспорюваний договір поруки підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що свідчить про погодження ними всіх умов. Доводи позивача про мету укладання сторонами кредитного договору №     4С16102Г та договору поруки №     4Я13815И/П від     25.10.2016 - отримання прибутку від реалізації активів, що передані в забезпечення зобов`язань за кредитами боржників, не знайшли свого підтвердження. Спірний договір не містить посилань на те, що він укладений з метою отримання активів «старих» боржників і позивачем не доведено обставин, які би свідчили про введення його в оману відповідачем.
Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги
9.          ТОВ «Софа Лтд» у касаційній скарзі, поданій 24.12.2020, просить скасувати судові рішення місцевого й апеляційного господарських судів, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
10.          Підставами касаційного оскарження ТОВ «Софа Лтд» зазначило пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) щодо неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі №     910/18007/19, а саме вжиття заходів щодо витребування у відповідача доказів, які позивач не міг самостійно подати. 
11.          Також посилається на те, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосували норми матеріального і порушили норми процесуального права. Допущені помилки у встановленні фактичних обставин призвели до помилковості інших висновків суду, а саме: умисність ухилення відповідача від виконання свого обов`язку з передачі позивачу документів, що забезпечували виконання зобов`язань боржником; позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладанні договору поруки; істотність порушення умов договору поруки другою стороною. Поряд з цим скаржник послався на те, що у справі № 910/3570/19 суди за аналогічних обставин, але по іншим позовним вимогам дійшли інших висновків. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
12.          У відзиві на касаційну скаргу АТ     КБ     «Приватбанк» просить залишити її без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін внаслідок не доведення позивачем обставин укладення спірного договору шляхом введення його в оману. Також указав на те, що кредитний договір № 4С16102Г від     25.10.2016 укладено між сторонами виключно фінансування для поточної діяльності ТОВ «Софа Лтд» і договір поруки №     4А13815И/П від 25.10.2016 не містить посилань на те, що він укладений з метою отримання активів «старих боржників».
Позиція Верховного Суду
13.          Як зазначалося вище, касаційне провадження у справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а саме - неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від    21.07.2020 у справі № 910/18007/19.
14.          Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 та Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23.06.2020 у справі №     696/1693/15-ц).
15.          У справі №     910/18007/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Пром Інновація» до АК «КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору поруки № 4М14109Д/П від 20.10.2016, на яку скаржник посилається в обґрунтування наявності підстави для касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд скасував рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2020, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
16.          Суд касаційної інстанції вказав, що позивач звертався до місцевого господарського суду з клопотанням про витребування доказів - належним чином посвідченої копії рішення правління Національного банку України від 05.10.2016 № 323/БТ, яке, на думку позивача, має суттєве значення для вирішення справи, оскільки містить відомості про її обставини і позивач не міг його отримати самостійно, оскільки воно містить банківську таємницю (стаття 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Однак, у рішенні місцевого господарського суду відсутні будь-які відомості щодо розгляду такого клопотання. Про наведене позивачем (скаржником) зазначалося і в апеляційній скарзі, проте апеляційним господарським судом таке клопотання також не розглянуто по суті.
17.          Також Верховний Суд зауважив на необґрунтованому залишені без будь-якого належного процесуального реагування клопотання учасника справи про витребування доказу, який він з об`єктивних причин не міг одержати самостійно, що свідчить про порушення положень статті 236 ГПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення. Так само не розглянуте по суті судами попередніх інстанцій і клопотання позивача про залучення до участі у справі ТОВ     «Мілорін Лтд» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Наведене в пунктах 18-20 даної постанови суперечить і вимогам пункту 2 частини третьої та пункту 5 частини четвертої статті 238 ГПК України щодо зазначення в описовій частині рішення суду заяв, клопотань учасників справи, а в мотивувальній частині - мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи. Водночас відповідні порушення не можуть бути виправлені судом касаційної інстанції в силу імперативного припису частини другої статті 300 ГПК України. Тобто підставою для скасування Верховним Судом ухвалених у справі №     910/18007/19 рішень судів попередніх інстанцій було порушення норм процесуального права.
18.          Натомість у справі, що розглядається, місцевий господарський суд розглянув подане 11.02.2020 ТОВ «Софа Лтд» клопотання про витребування доказів - рішення правління Національного банку України № 323/БТ від     05.10.2016 і відмовив у його задоволенні на тій підставі, що ці докази не відносяться до предмета доказування у справі.
19.          Отже, скаржник безпідставно посилається на неврахування судами у цій справі висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21.07.2000 у справі №     910/18007/19.
20.          Крім того, за результатами касаційного перегляду справа №     910/18007/19 направлена на новий розгляд до суду першої інстанції й у постанові Верховного Суду, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, відсутній висновок щодо застосування норми права, яку застосували суди в оскаржуваних рішеннях.
21.          Оскільки доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом відповідних висновків, наведених у постанові Верховного Суду від     21.07.2020 у справі № 910/18007/19, не знайшли свого підтвердження, то касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті     296     ГПК України.
22.          Поряд з цим слід зазначити, що посилання скаржника на рішення судів у справі №     910/3570/19 відхиляються колегією суддів, оскільки у Єдиному державному реєстрі судових рішень та у комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» відсутні відомості про розгляд такої справи Верховним Судом, а копії такої постанови до касаційної скарги не додано.
23.          Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 19.01.2021 у справі №     910/18371/19, які враховуються в силу приписів частини четвертої статті 300 ГПК України, згідно з якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
24.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Судові витрати
25.          Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про     судовий збір» у випадку закриття касаційного провадження сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись статтями 234,     235,     296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю     «Софа     Лтд» на постанову Північного апеляційного господарського суду від     05.11.2020 та рішення Господарського суду міста Києва від     30.07.2020 у справі №     910/18364/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                          Є. В. Краснов
Суддя                                                                                          Г.М. Мачульський 

Суддя                                                                                          В. Ю. Уркевич