ПОСТАНОВА 
Іменем України
21 січня 2021 року                                                                 м. Кропивницький
справа № 402/540/19
провадження № 22-ц/4809/147/21 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А.М., Карпенка О.Л.
       за участі секретаря – Тимошенко Т.О.
учасники справи:
       позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , Грушківська сільська рада Благовіщенського району Кіровоградської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Терновенка Романа Миколайовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 та адвоката Логінова Костянтина Еварестовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року у складі судді Ясінського Л.Ю. і 
В С Т А Н О В И В:
       В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області та просила:
-усунути перешкоди у володінні та користуванні нежитловою будівлею, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок демонтувати ворота та огорожу з АДРЕСА_2 , які перешкоджають вільному проїзду через територію внутрішньогосподарського двору до нежитлової будівлі (матеріального складу);
-визнати недійсним рішення Грушківської сільської ради двадцять восьмої сесії шостого скликання № 463 від 02.06.2015 Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 загальною площею 1,3800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення по АДРЕСА_2 з подальшим виключенням відомостей з державного реєстру.
       Позовна заява мотивована тим, що позивачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля – приміщення матеріального складу, яке знаходиться по АДРЕСА_1 від 07.09.2005 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Грушківською сільською радою Ульяновського району Кіровоградської області, яке в подальшому було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.11.2018.
       28.08.2018 позивачу, після звернення до Грушківської сільської ради з заявою про надання їй згоди на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею – 0,41 га для ведення особистого селянського господарства, на якій перебуває належна їй будівля за адресою АДРЕСА_1 , повідомлено, що за даною адресою відсутнє нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 та зазначено, що дана земельна ділянка вже приватизована ОСОБА_2 і адреса на його будівлю присвоєна інша, а саме АДРЕСА_2 та запропоновано вирішити питання щодо розбіжності адрес.
       Відділом Держгеокадастру в Благовіщенському районі було підтверджено, що земельну ділянку під належним позивачу майном було передано відповідачу та повідомлено кадастровий номер земельної ділянки.
       На дану земельну ділянку було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 на підставі рішення двадцять сьомої сесії Грушківської сільської ради шостого скликання від 17 березня 2015 року за № 451 та затверджено проект землеустрою двадцять восьмою сесією Грушківської сільської ради шостого скликання від 02 червня 2015 року за № 463.
       Позивач вважає вказаний проект землеустрою незаконним, оскільки було грубо порушено норми Земельного кодексу України (далі – ЗК України), адже позивач, як землекористувач, не надавала свого погодження, хоча відповідачу було відомо, що вона є власником приміщення, під яким він хотів приватизувати земельну ділянку.
       З наведеного слідує, що відповідач умисно не надав дані відомості, а спеціаліст-землевпорядник ОСОБА_3 , на якого було покладено контроль за виконанням рішення № 463 не виконав вимог ЗК України, як наслідок, було порушено права ОСОБА_1 як власника приміщення.
       Звернувшись до відповідача про усунення даного порушення, останній повідомив, що нічого переробляти не буде, земля є його власністю.
Потім відповідачем були встановлені ворота, які перекривають дорогу до внутрішньогосподарського двору та які не дають можливості під`їзду до її складу, тим самим чинить перешкоди в користуванні належним ОСОБА_1 майном.
Оскільки позивач не може користуватись належною їй будівлею, вона змушена звернутись до суду.
В червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області та просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на приміщення матеріального складу, серія та номер б/н, видане ОСОБА_1 07.09.2005 Грушківською сільською радою Ульяновського району Кіровоградської області на підставі рішення дев`ятої сесії Грушківської сільської ради двадцять четвертого скликання від 11.11.2003 № 170.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що звертаючись до суду з первісною позовною вимогою ОСОБА_1 серед інших документів, які додані до позовної заяви, не надала свідоцтво про право власності.
Однак, під час розгляду Ульяновським районним судом Кіровоградської області цивільної справи № 402/936/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці, свідоцтво про право власності входило до складу документів, що були додані до позовної заяви та були предметом розгляду суду, внаслідок чого засвідчена представником ОСОБА_1 копія вказаного документу перебуває в розпорядженні ОСОБА_2 .
З тексту вказаного свідоцтва про право власності випливає, що воно видане на підставі рішення дев`ятої сесії Грушківської сільської ради двадцять четвертого скликання від 11.11.2003 № 170.
У свою чергу ОСОБА_2 було отримано від Грушківської сільської ради копію вказаного рішення, яким передбачено вирішення лише питання виділення коштів у сумі 1 000 грн з бюджету сільської ради на придбання звукової апаратури для Грушківського будинку культури.
Інформація щодо вирішення будь-яких інших питань, в тому числі і щодо надання ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю чи видачу їй свідоцтва про право власності, в цьому рішенні відсутня.
Таким чином, видача оскаржуваного свідоцтва про право власності відбулась без жодних правових підстав, свідоцтво є таким, що підлягає визнанню недійсним та повинно бути скасоване в судовому порядку.
Як наслідок, задоволення зустрічного позову буде безпосередньою підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю, що в свою чергу, унеможливить серед іншого, існування будь-яких підстав, що були покладені в основу первісного позову та зумовить припинення порушення прав ОСОБА_2 як власника земельної ділянки з боку ОСОБА_1 .
Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області про усунення перешкод в користуванні майном залишено без задоволення.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності залишено без задоволення.
Судові витрати залишено по фактично понесеним.
Рішення суду мотивоване тим, що зміст вимог про усунення перешкод свідчить про те, що ОСОБА_1 обмежена в праві проїзду до власного приміщення складу, проте не позбавлена прав власника належного їй майна, оскільки може користуватися ним за призначенням, визначати долю майна.
Земельна ділянка, щодо користування якою виник спір, позивачу не належить, питання права проїзду власником землі не вирішене, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про усунення перешкод в здійсненні права власності, оскільки фактично йдеться про забезпечення права користування чужими речами.
Суд першої інстанції вважав, що з огляду на фактичні обставини справи, забезпечення права проїзду до земельної ділянки може бути вирішене шляхом встановлення сервітуту в судовому порядку, або врегульоване компетентним органом - власником землі в несудовому порядку.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення Грушківської сільської ради двадцять восьмої сесії шостого скликання № 463 від 02.06.2015 Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність чи оренду, а чинне земельне законодавство не обмежує права (користування чи приватизації) на земельну ділянку у зв`язку із відсутністю погодження суміжним землекористувачем меж земельних ділянок.
Суд першої інстанції вважав, що мета пред`явленого позову в частині визнання недійсним рішення Грушківської сільської ради є не прийнятною, оскільки спрямована не на захист порушеного права, а на позбавлення суміжного землекористувача права власності на земельну ділянку.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в ході судового розгляду не довів належними та допустимими доказами, що оскаржуване свідоцтво про право власності на приміщення матеріального складу, видане без жодних правових підстав.
В апеляційній скарзі адвокат Терновенко Р. М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Апеляційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд при винесенні рішення в оскаржуваній частині неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, порушивши вимоги щодо повноти та всебічності з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, що призвело до неправильного винесення рішення.
Зокрема, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог не надав оцінки доказам, поданим до суду позивачем, які підтверджують порушене право ОСОБА_1 вільно володіти та користуватись належним їй приміщенням матеріального складу.
Обґрунтовано встановивши, що ОСОБА_1 є власницею нежитлової будівлі та те, що ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку не тільки біля приміщення, яке йому належить, а й під приміщенням, яке належить позивачу, суд прийшов до неправильного висновку щодо відсутності порушеного права власності позивача на майно.
Суд невірно посилався на норми статті 401 ЦК України та пункт «б» статті 99 ЗК України в частині права вимагати встановлення сервітуту, оскільки питання про користування чужою земельною ділянкою взагалі не ставилось в позовних вимогах.
Суд першої інстанції необґрунтовано відступив від правового висновку ВСУ, викладеного у справі № 6-253цс16 та не взяв до уваги ту обставину, що будівля позивача та будівля ОСОБА_2 знаходяться поруч одна від одної, хоча мають різні адреси, прилеглу територію яких відповідач в 2018 році обніс парканом, що підтвердив в судовому засіданні.
Також судом першої інстанції не було надано оцінки рішенням 27 та 28 сесій Грушківської сільської ради шостого скликання № 451 та № 463, які є доказом того, що ОСОБА_2 подав заяву до органу місцевого самоврядування за чотири дні до сесії, тобто поза межами визначеного законодавчо строку та посиланням представника позивача на порушення, допущені при розробці проекту землеустрою.
При винесенні рішення судом першої інстанції було невірно трактовано статтю 391 ЦК України та взято до уваги докази того, що позивач за первісним позовом позбавлена можливості вільно та на власний розсуд користуватись власним приміщенням та в будь-який час потрапити до нього, відчужити чи надати в оренду.
Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, на яку посилався суд першої інстанції не має ніякого відношення до предмета спору.
Рішення 28 сесії Грушківської сільської ради шостого скликання № 463 від 02 червня 2015 року містить посилання на недіючу норму закону, а в самому рішенні відсутні відомості про кадастровий номер земельної ділянки, яка передавалась у власність.
Судом першої інстанції також не було надано належної правової оцінки поясненням свідків, які підтверджували незаконність даного проекту землеустрою.
Від адвоката Логінова К. Е., який представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу адвоката Терновенка Р. М, який представляє інтереси ОСОБА_1 , в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В апеляційній скарзі адвокат Логінов К. Е., який представляє інтереси ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Грушківської сільської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, та ухвалити в цій частині нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, а також змінити рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року, шляхом доповнення його мотивувальної частини щодо відмови в задоволені первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Грушківської сільської ради про усунення перешкод у користуванні майном підставами, що випливають із задоволення зустрічного позову.
Апеляційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та не врахування його підстав і викладених в ньому обставин в якості мотивів для відмови в задоволенні первісного позову є необґрунтованим, ухваленим внаслідок не з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні обставинам справи та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Зокрема висновки суду першої інстанції є лише нічим не обґрунтованою констатацією, адже жодного посилання на матеріали справи, зміст та підстави доводів апелянта при аргументуванні цих висновків в оскаржуваному рішенні не наведено.
Враховуючи, що справа слухалась судом першої інстанції протягом 16 місяців, відбулася значна кількість судових засідань за участі сторін та їх представників, були вислухані та допитані свідки, до матеріалів справи долучалися докази та викладалися детальні доводи відносно фактичних обставин справи та правового обґрунтування.
Зокрема, всі вимоги відповідача випливають виключно з факту отримання ним права власності на певний об`єкт нерухомого майна, однак у дійсності набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно було здійснене без належних правових підстав, що спричинило звернення апелянта до суду з зустрічним позовом.
Зокрема, дата видачі оскаржуваного свідоцтва зазначена 07.09.2005, при цьому воно підписане ОСОБА_6 , який на час видачі свідоцтва не був уповноважений вчиняти дії від імені Грушківської сільської ради як її керівник.
Також апелянт вказує, що зміст, рішення дев`ятої сесії Грушківської сільської ради двадцять четвертого скликання від 11.11.2003 № 170, на підставі якого було видане оскаржуване свідоцтво, та яке міститься в розпорядженні сільської ради взагалі не має жодного відношення до виникнення будь-яких прав власності, жодним чином не стосується видачі свідоцтва про таке право, а варіант рішення від 11.11.2003 № 170, який був наданий та є в розпорядженні ОСОБА_1 . 
Суд першої інстанції мав би оцінити критично наданий варіант рішення ОСОБА_1 з огляду на те, що вказаний варіант не міститься в розпорядженні самого органу місцевого самоврядування, який його видавав, в п. 2 вказаного рішення зазначено, що оформлення права власності на приміщення матеріального складу по АДРЕСА_1 на власність майна 35 осіб з визначеними частками та розмірами, де за позивачем визначено частку в розмірі 4,9 %.
Наслідком реалізації вказаного рішення могло бути лише набуття вказаним особами спільної часткової власності, а не надання права власності ОСОБА_1 на всю будівлю матеріального складу.
Посилання ОСОБА_1 на договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 17.12.2003 не тільки не доводять, але й спростовують існування підстав для виникнення у неї права власності на майно та для видачі їй свідоцтва про право власності на будівлю матеріального складу в цілому.
Відповідач вважає, що в системно-логічному зв`язку з указаними вище висновками перебуває також необґрунтованість висновку суду першої інстанції про недоведеність порушення прав апелянта як власника земельної ділянки діями ОСОБА_1 . 
Від адвоката Терновенка Р. М. надійшов відзив на апеляційну скаргу адвоката Логінова К. Е. в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Терновенко Р. М. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги адвоката Логінова К. Е.
Адвокат Логінов К. Е. підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечував проти доводів апеляційної скарги адвоката Терновенка Р. М.
Представник Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області в судове засідання апеляційного суду не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою. 
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки Грушківська сільська рада Благовіщенського району Кіровоградської області про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі - приміщення матеріального складу, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 07.09.2005 (том 1 а. с.38), яке видане Грушківською сільською радою Ульяновського району Кіровоградської області та в подальшому зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.11.2018, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності.
ОСОБА_2 , є власником спірної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу (том 1 а. с.11).
17 березня 2015 року рішенням № 451 двадцять сьомої сесії Грушківської сільської ради шостого скликання надано дозвіл ОСОБА_2 на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 1,3800 га землі під господарськими будівлями та дворами, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі на території Грушківської сільської ради, Ульяновського району, Кіровоградської області.
02 червня 2015 року рішенням № 463 двадцять восьмої сесії Грушківської сільської ради шостого скликання:
1. затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1,3800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в запасі на території АДРЕСА_2 ;
2. надано у власність земельну ділянку площею 1,3800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в запасі на території АДРЕСА_2 .
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку відповідно до вимог закону.
Проте з висновками суду першої інстанції погодитися неможна з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням двадцять сьомої сесії Грушківської сільської ради шостого скликання від 17 березня 2015 року № 451 ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 1,3800 га землі під господарськими будівлями та дворами, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі на території Грушківської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області (том 1 а. с. 16).
Рішення двадцять восьмої сесії Грушківської сільської ради шостого скликання від 02 червня 2015 року № 463 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 1,3800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі на території Грушківської сільської ради, АДРЕСА_2 ; надано у власність земельну ділянку ОСОБА_2 загальною площею 1,3800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі на території Грушківської сільської ради, АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 17).
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що приймаючи 17 березня 2015 року рішення №451 про надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 1,3800 га землі під господарськими будівлями та дворами, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі на території Грушківської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області та рішення №463 від 02 червня 2015 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , Грушківська сільська рада не перевірила наявність на відведеній ОСОБА_2 земельній ділянці об`єктів нерухомості, які знаходяться у власності інших осіб.
Наказом Міністерства аграрної політики України №62 від 14.03.2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 квітня 2001 року за №305/5496, затверджено Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств. 
Згідно копій матеріалів інвентарної справи за адресою: АДРЕСА_1 , наданих КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації», 30 грудня 2002 року відбулися збори співвласників СВК ім.Шевченка Ульяновського району Кіровоградської області, які вирішили виділити приміщення матеріального складу вартістю 94200 грн 35 особам, в тому числі ОСОБА_1 (вартість частки - 4 598 грн, частка розміром - 4,9%) (т.1 а.с.82).
15 січня 2003 року на підставі рішення загальних зборів СВК ім.Шевченка складено акт приймання-передачі матеріального складу співвласникам майна, від імені яких діяла ОСОБА_1 (т.1 а.с.78).
Рішенням дев`ятої сесії Грушківської сільської ради двадцять четвертого скликання від 11 листопада 2003 року № 170 «Про надання дозволу на виготовлення свідоцтва про право власності» вирішено:
1.Затвердити висновок № 76-1/04, акт ввода в експлуатацію на приміщення матеріального складу в АДРЕСА_1 ; 
2. Оформити право власності на приміщення матеріального складу по АДРЕСА_1 на власність майна громадян, всього 35 осіб, серед яких – ОСОБА_1 (вартість - 4 598 грн, частка розміром - 4,9%);
3. Рекомендувати КМ БТІ оформити право власності на приміщення матеріального складу по АДРЕСА_1 на уповноваженого від власників майнових паїв – ОСОБА_1 (том 1 а. с. 77).
17 грудня 2003 року між власниками майнових паїв, визначених в результаті паювання майна в СВК ім. Шевченка, у зв`язку з виходом з нього, укладено договір про спільне володіння користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності (том 1 а. с. 80-81).
Згідно з пунктом 2.1 вище зазначеного договору, з метою оперативного вирішення питань, що виникають в процесі виконання умов договору співвласники делегують ОСОБА_1 повноваження представляти їх інтереси при отриманні майна від СВК ім. Шевченка в укладенні договорів про передачу майна і від їх імені підписати ці договори.
На підставі рішенням дев`ятої сесії Грушківської сільської ради двадцять четвертого скликання від 11 листопада 2003 року № 170, 07 вересня 2005 року на ім`я ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на приміщення матеріального складу, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.54, т.2 а.с.232).
Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в БТІ, про що свідчить відмітка на звороті Свідоцтва про право власності (т.2 а.с.232 на зв.).
Відповідно до копії Витягу № 145509198 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10.112018 року на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданий 07.09.2005 Грушківської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області та на підставі архівної довідки серії номер 297, виданої 06.11.2018 КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації», на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 1 568,8 кв. м., яка розташована по АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 14).
Відповідно до листа Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області № 344 26.09.2018 за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 стосовно надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею – 0,41 га для ведення особистого селянського господарства, на якій перебуває нерухоме майно, що їй належить та знаходиться по АДРЕСА_1 , повідомлено, що на території Грушківської сільської ради за даною адресою відсутнє нерухоме майно, а саме будівля матеріального складу згідно поданого технічного паспорта; проте в натурі (на місцевості), де фактично розміщена будівля матеріального складу, що належить ОСОБА_1 уже приватизована земельна ділянка ОСОБА_2 і адреса на його будівлю складу присвоєна інша, а саме АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 15).
За приписами ст.ст.120, 125 ЗК України (в редакції чинній на час виділення приміщення матеріального складу ОСОБА_1 та іншим членам СВК ім. Шевченка та отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на приміщення матеріального складу) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування – на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 
Відповідно до ст.377 ЦК України (в редакції чинній на час виділення приміщення матеріального складу ОСОБА_1 та іншим членам СВК ім. Шевченка та отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на приміщення матеріального склад) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідно для їх обслуговування.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
За змістом статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунень свого порушеного права шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту порушеного права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкоду користуванні власником своєю власністю.
Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Згідно з статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим Законом та іншими законами до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.
Згідно з положеннями пункту а) частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
За змістом частини першої статті 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.
Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із  земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на  землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
За приписами частин першої, сьомої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи  комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та  юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
У частині другій статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Грушківської сільської ради про затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що мета пред`явленого позову є не прийнятною, оскільки спрямована не на захист порушеного права, а на позбавлення суміжного землекористувача права власності на земельну ділянку.
ОСОБА_2 не є суміжним землекористувачем, оскільки рішенням Грушківської сільської ради №463 від 02.06.2015 затверджено проект землеустрою та передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, в тому числі на земельну ділянку, яка знаходиться під будівлею матеріального складу, яка в процесі розпаювання майна СВК ім. Шевченка, передана позивачу ОСОБА_1 та іншим членам цього господарства.
Під час передачі позивачу ОСОБА_1 та іншим особам, які перелічені в рішенні Грушківської сільської ради №170 від 11 листопада 2003 року (т.1 а.с.77), договорі про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 17 грудня 2003 року (т.1 а.с.80-81) та витязі з протоколу загальних зборів СВК ім.Шевченка від 30 грудня 2002 року (т.1 а.с.82) будівлі матеріального складу за адресою АДРЕСА_1 , перейшла у користування і земельна ділянка, яка знаходиться під будівлею матеріального складу, а також земельна ділянка, яка є необхідною для її обслуговування.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що рішенням Грушківської сільської ради №463 від 02.06.2015 порушено право позивача ОСОБА_1 та інших осіб, співвласників будівлі матеріального складу, користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою, яка передана їм разом з будівлею матеріального складу.
Оскільки будівля матеріального складу була передана 35 колишнім членам СВК ім.Шевченка, в тому числі і позивачу ОСОБА_1 , частка якої становить 4,9%, рішенням Грушківської сільської ради №463 від 02.06.2015 також порушені права ОСОБА_1 на земельну ділянку, яка знаходиться під будівлею матеріального складу, а тому вона має право на звернення до суду за захистом своїх прав, навіть якби у неї не було оспорюваного свідоцтва про право власності на будівлю матеріального складу.
В оспорюваному свідоцтві про право власності на будівлю матеріального складу зазначено, що будівля знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
В оспорюваному рішенні Грушківської сільської ради №463 від 02.06.2015 про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, зазначено, що земельна ділянка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 не заперечував, що на виділеній ОСОБА_2 земельній ділянці знаходиться будівля, яка йому не належить.
Грушківська сільська рада, яка є відповідачем у справі, що переглядається, не спростувала доводи позивача ОСОБА_1 , що належна їй на підставі свідоцтва про право власності будівля матеріального складу знаходиться на земельній ділянці виділеній ОСОБА_2 та має адресу АДРЕСА_1 .
За таких обставин суд вважає доведеним, що будівля матеріального складу знаходиться на земельній ділянці виділеній ОСОБА_2 , а тому останній є належним відповідачем у справі. 
З огляду на викладене рішенням Грушківської сільської ради №463 від 02.06.2015 не може бути визнане законним та підлягає визнанню недійсним.
Судове рішення про визнання недійним рішення сільської ради є підставою для внесення змін до державного реєстру тому позовні вимоги про подальше виключення відомостей з державного реєстру задоволенню не підлягають.
Оскільки належними та допустими доказами не спростовано доводи позивача ОСОБА_1 , що вона позбавлена можливості користуватися будівлею матеріального складу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні будівлею підлягають частковому задоволенню.
Суд вважає, що для поновлення прав позивача користуватися будівлею матеріального складу буде достатнім зобов`язати відповідача ОСОБА_2 за власний рахунок демонтувати ворота, які перешкоджають вільному проїзду до будівлі матеріального складу і немає потреби здійснювати демонтаж огорожі.
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом в ході судового розгляду не довів належними та допустимими доказами, що оскаржуване свідоцтво про право власності на приміщення матеріального складу видане без жодних правових підстав.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зустрічні позовні не підлягають задоволенню, але суд взагалі не мотивував рішення в цій частині, а тому рішення в цій частині не може бути залишене без змін та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог, з огляду на таке.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 стверджує, що сам факт перебування нежитлової будівлі у власності ОСОБА_1 , який на даний час є неоспореним та таким, що породжує правові наслідки, надає їй привід вживати заходи, спрямовані на відновлення прав, які нібито порушуються відповідачем. У той же час існують підстави для визнання в судовому порядку права власності ОСОБА_1 таким що виникло на підставі недійсного правовстановлюючого документу що в свою чергу призведе до усунення підстав первісного позову та припинення порушень прав Тростянецького, як власника земельної ділянки, неправомірним вимогам ОСОБА_1 .
Матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішенням дев`ятої сесії Грушківської сільської ради двадцять четвертого скликання від 11 листопада 2003 року № 170, 07 вересня 2005 року на ім`я ОСОБА_1 видано Свідоцтво про право власності на приміщення матеріального складу, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.54, т.2 а.с.232).
Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в БТІ, про що свідчить відмітка на звороті Свідоцтва про право власності (т.2 а.с.232 на зв.).
Відповідно до копії Витягу № 145509198 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10.112018 року на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданий 07.09.2005 Грушківської сільської ради Ульяновського району Кіровоградської області та на підставі архівної довідки серії номер 297, виданої 06.11.2018 КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації», на ім`я ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 1 568,8 кв. м., яка розташована по АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 14).
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). 
Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її   практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
За зустрічними позовними вимогами відповідач ОСОБА_2 вважає, що свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю ОСОБА_1 було видано без жодних правових підстав.
Відповідач вважає, що рішенням Грушківської сільської ради від 11 листопада 2003 року №170 не вирішувалося питання про передачу ОСОБА_1 у власність нежитлової будівлі, а цим рішенням виділено кошти на придбання звукової апаратури. 
До зустрічної позовної заяви додано копію рішення Грузківської сільської ради №170 від 11 листопада 2003 року (т.1 а.с.55), яким сільська рада вирішила виділити кошти в сумі одна тисяча гривень із бюджету сільської ради для придбання звукової апаратури для Грушківського будинку культури.
В судовому засіданні апеляційного суду оглянуто надане представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Терновенко Р.М. рішення Грушківської сільської ради за №170 від 11 листопада 2003 року, світлокопія якого знаходиться в матеріалах справи (т.1 а.с.77), яким Грушківська сільська рада вирішила: 1.Затвердити висновок № 76-1/04, акт ввода в експлуатацію на приміщення матеріального складу в АДРЕСА_1 ; 2. Оформити право власності на приміщення матеріального складу по АДРЕСА_1 на власність майна громадян, всього 35 осіб, серед яких – ОСОБА_1 (вартість - 4 598 грн, частка розміром - 4,9%); 3. Рекомендувати КМ БТІ оформити право власності на приміщення матеріального складу по АДРЕСА_1 на уповноваженого від власників майнових паїв – ОСОБА_1 . 
Надане представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Терновенко Р.М. рішення Грушківської сільської ради за №170 від 11 листопада 2003 року містить відтиск печатки сільської ради, на підставі цього рішення ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на приміщення матеріального складу, копія цього рішення знаходиться в КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації» в матеріалах інвентарної справи на будівлю за адресою АДРЕСА_1 .
У оспорюваному Свідоцтві про право власності на приміщення матеріального складу зазначено, що воно видане 07 вересня 2005 року та підписане Грушківським сільським головою Блажком Д.Г.
Відповідно до рішення Грушківської сільської ради №318 від 14 квітня 2005 року повноваження Грушківського сільського голови Блажка Д.Г. припинені з 14 квітня 2005 року (т. 1 а.с.106).
Рішенням Грушківської сільської ради №336 від 27 липня 2005 року визнано повноваження сільського голови ОСОБА_7 обраного 17 липня 2005 року, з дня прийняття рішення сесії – 27 липня 2005 року (т.1 а.с.107)
Отже, оспорюване свідоцтво право власності на приміщення матеріального складу видане та підписане ОСОБА_6 після того, як закінчилися його повноваження Грушківського сільського голови.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Терновенко Р.М. пояснив, що дійсно, як йому відомо, ОСОБА_6 підписав оспорюване свідоцтво після закінчення у нього повноважень сільського голови, але відтиск печатки на свідоцтві зробив вжне новий сільський голова.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Терновенко Р.М. надав світлокопію оспорюваного свідоцтва про право власності на приміщення матеріального складу (т.2 а.с.232), яка має відмінність від світлокопії, яка знаходиться в матеріалах справи (т.1 а.с.54), а саме зазначено, що приміщення матеріального складу належить ОСОБА_1 на праві приватної та колективної власності. 
Виходячи з встановлених судом обставин справи, підстав заявлених зустрічних позовних вимог, суд приходить до висновку, що наявність двох рішень Грушківської сільської ради за №170 від 11 листопада 2003 року, які різняться за змістом, підписання оспоруваного свідоцтва сільським головою повноваження якого вже закінчилися, наявність двох відмінних за змістом свідоцтв про право власності на приміщення матеріального складу, отримання позивачем ОСОБА_1 у власність будівлі в цілому (при наявності інших співвласників), не є безумовною підставою для задоволення зустрічних позовних вимог та визнання оспорюваного свідоцтва недійсним.
Суд виходить з того, що спору між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 з приводу права власності на приміщення матеріального складу не існує, а наявність у позивача ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на приміщення матеріального складу не порушує прав ОСОБА_2 і визнання його недійсним ніякі його права не будуть поновлені.
З огляду на викладене в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1,3, 4 ч. 1ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позовної заяви та апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 5765 грн судових витрат, які підлягають стягненню на її користь з ОСОБА_2 .
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційні скарги адвоката Терновенка Романа Миколайовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 та адвоката Логінова Костянтина Еварестовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області задовольнити частково.
Визнати недійсним рішення Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області № 463 від 02.06.2015 про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 загальною площею 1,3800 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, по АДРЕСА_2 .
Усунути перешкоди у володінні та користуванні нежитловою будівлею, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок демонтувати ворота з АДРЕСА_2 .
       В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Грушківської сільської ради Благовіщенського району Кіровоградської області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на приміщення складу відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 5765 грн судових витрат.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 03.02.2021.

       Головуючий суддя                                          С. І. Мурашко 

Судді                                                          А. М. Головань

                                                                О. Л. Карпенко