ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12598/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  05 січня 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Єгорової Н.М., Чаку Є.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві), в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 №Ф-41209-17.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ГУ ДПС у м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставини справи та порушення норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що платник єдиного внеску, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, у разі не отримання доходу у відповідному звітному періоді, зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць. Право позивача на заняття адвокатською діяльністю не зупинено, тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є правомірною та не підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до матеріалів справи, ГУ ДПС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 №Ф-41209-17. Згідно такої вимоги за позивачем станом на 30.04.2019 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску, тому на підставі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів, позивача зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 21030,90 грн. з єдиного внеску.
Вважаючи таку вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності. Відомості щодо позивача, як адвоката у Єдиному реєстрі адвокатів України за посиланням «http://erau.unba.org.ua/» відсутні, тому позивач не мав усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності. Відповідач на підтвердження здійснення позивачем адвокатської діяльності будь-яких доказів суду не надав. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не здійснював адвокатської діяльності, не отримував доходу від такої діяльності, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (в чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України №2464-VI).
Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України №2464-VI державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.
Відповідно до пункту 2 наведеної правової норми єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За правилами пунктів 4, 5 частини 1 статті 4 Закону України №2464-VI платниками єдиного внеску є: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську та отримують дохід від цієї діяльності.
Приписи частини 2 статті 5 Закону України №2464-VI визначають, що взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1 та 15 частини 1 статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.
Викладене, у свою чергу, свідчить, що фізична особа - підприємець та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску. Положеннями Закону не передбачається порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.
Питання взяття на облік, внесення змін до облікових даних та зняття з обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у територіальних органах ДФС, надання контролюючим органам відомостей про зміну класу професійного ризику виробництва Фондом соціального страхування за період до 01 січня 2016 року, надання Пенсійному фонду України та фондам загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про взяття на облік/зняття з обліку платників єдиного внеску визначаються затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року №1162 «Порядком обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Порядок №1162), який в силу пункту 3 розділу І останнього поширюється на платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 Закону України №2464-VI. 
Відповідно до пункту 4 розділу ІІ Порядку №1162 взяття на облік юридичних осіб (їх відокремлених підрозділів) та фізичних осіб - підприємців, відомості щодо яких містяться в Єдиному державному реєстрі, як платників єдиного внеску підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру, яка надсилається (видається) цим юридичним особам (відокремленим підрозділам) та фізичним особам - підприємцям у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Згідно пункту 1 розділу ІІІ Порядку №1162 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою №1-ЄСВ згідно з додатком 1, заяви про взяття на облік платника єдиного внеску (члена фермерського господарства) за формою №12-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядка.
Приписи пункту 2 розділу ІІІ Порядку №1162 визначають, що платники єдиного внеску, зазначені в пункті 5 частини 1 статті 4 Закону, подають заяву за формою №1-ЄСВ (додаток 1) протягом 10 календарних днів після державної реєстрації незалежної професійної діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання документа, що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності.
При цьому, зі змісту пункту 4 розділу VI Порядку №1162 вбачається, що фізична особа, зареєстрована як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, але не перебуває на обліку чи знята з обліку в контролюючому органі, обліковується в реєстрі страхувальників як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, з ознакою «платник не подав заяви для взяття на облік».
Тобто, положеннями Порядку №1162 не передбачено для контролюючого органу можливості самостійного взяття на облік як платників єдиного внеску осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності. Взяття такої особи на облік платників єдиного внеску можливе виключно за її заявою.
Зі змісту позовної заяви, вбачається наступне. Позивач не заперечує, що отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, однак вказує, що адвокатською діяльністю не займався, зокрема у зв`язку з відсутністю відомостей щодо нього у Єдиному реєстрі адвокатів України за посиланням http://erau.unba.org.ua/. У той же час, позивач наголошує, що із заявою про постановку його на облік як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, до контролюючого органу не звертався, що не спростовано відповідачем жодними належними доказами. 
Колегія суддів зазначає, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2019 року, зокрема повідомлено відповідача та встановлено термін для подання разом із відзивом на позовну заяву доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтується відзив. У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі ГУ ДПС у м. Києві зазначає те, що адвокат ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) перебуває на обліку в ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві як фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, - адвокат з 27.07.2016 на підставі поданої ним заяви. Проте, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень на підтвердження таких обставин ані до відзиву на позовну заяву, ані до апеляційної скарги не надано суду жодних доказів подання позивачем такої заяви та його реєстрацію як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність у встановленому чинним законодавством порядку. Натомість, відповідач самостійно встановив позивачу ознаку незалежної професійної діяльності як адвоката, на що суд першої інстанції не звернув уваги.
При цьому, взяття та перебування на обліку платників єдиного внеску фізичної особи - підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом України №2464-VI не передбачено.
Отже, дії контролюючого органу щодо самостійного встановлення позивачу як фізичній особі - підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності до інтегрованої картки платника податків з кодом класифікації доходів бюджету 71040000 не узгоджуються з нормами Порядку №1162, якими визначено процедуру взяття на облік платників єдиного внеску.
За правилами пункту 3 розділу ІІІ Порядку №1162 платникам єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», контролюючим органом наступного робочого дня з дня взяття на облік безоплатно надсилається (вручається) повідомлення про взяття їх на облік за формою №2-ЄСВ згідно з додатком 2 до цього Порядку.
Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 16 Закону України №2464-VI ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Згідно абзацу 3 частини 1 статті 20 цього Закону реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України, користувачами цього реєстру є органи доходів і зборів та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Приписи абзацу 3 частини 2 статті 20 Закону України №2464-VI визначають, що відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами. 
Порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та порядок надання інформації з реєстру застрахованих осіб визначається Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1 (далі - Положення №10-1).
Згідно пункту 1 розділу ІІІ Положення №10-1 з метою забезпечення обробки інформації в реєстрі застрахованих осіб для кожної застрахованої особи автоматично створюється облікова картка, якій присвоюється номер.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Положення №10-1 облікова картка відкривається в разі, зокрема, надходження у складі звітності відомостей про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; в інших випадках, передбачених Законом. 
За правилами пункту 2 розділу ІV Положення №10-1 до облікових карток реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, зокрема відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність; відомості про нарахування страхових внесків та єдиного внеску фізичними особами - підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність.
Процедуру, форму, строки подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску до ДФС України, яка є центральним органом виконавчої влади, що реалізує, зокрема, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань сплати єдиного внеску, її територіальних органів, визначає затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435 «Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Порядок №435).
Пунктом 16 розділу ІV Порядка №435 передбачено, що фізичні особи - підприємці, які мають ознаку незалежної професійної діяльності, формують та подають до органів доходів і зборів окремі звіти щодо сум нарахованого єдиного внеску (додаток 5).
Отже, аналіз приписів Закону України №2464-VI та Положення №10-1 свідчить про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи - підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до Пенсійного фонду України щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення ознаки незалежної професійної діяльності та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом, як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.
Наведені висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 грудня 2019 року №520/3939/19. Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що згідно положень пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України, він не регулює питання, зокрема, погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. За правилами частини 2 статті 2 Закону України №2464-VI виключно останнім визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Таким чином, оскільки позивач не перебуває на обліку платників єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та відповідно не подає звітності як такий платник, відповідач безпідставно встановив позивачу ознаку незалежної професійної діяльності адвоката та нарахував на цій підставі єдиний внесок. 
Разом з тим, у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що недоїмка з єдиного внеску згідно оскаржуваної вимоги складається з нарахувань за 2017 рік у сумі 8448,00 грн., щоквартальних нарахувань за 2018 року на суму 9828,72 грн., та І і ІІ квартали 2019 року на суму 5508,36 грн. У той же час відповідачем надано суду матеріали інтегрованої картки платника, відповідно до яких за позивачем обліковуються автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску лише з 31.12.2018. Отже, відповідач не надав суду належним чином засвідченої інтегрованої картки платника, з якої можливо встановити весь період та підстави виникнення недоїмки на суму 21030,90 грн., яка визначена в оскаржуваній вимозі. 
Отже, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірність формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 08.05.2019 №Ф-41209-17. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що завданням адміністративного суду є здійснення судового контролю за правомірністю дій суб`єкта владних повноважень при реалізації ним своєї компетенції. Судовий орган не наділений повноваженнями та не може підміняти податковий орган, зокрема, щодо розрахунку заборгованості (недоїмки). 
З огляду на викладене, вимога від 08.05.2019 №Ф-41209-17 є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Проте, судом першої інстанції не неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та як наслідок не вірно застосовано норми матеріального права при вирішенні спірних правовідносин. Втім, зазначене не призвело до прийняття не правильного рішення у справі.
Згідно частини 2 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, проте, що не призвело до прийняття неправильного рішення у справі, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року змінити в мотивувальній частині.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя:          

Судді: