П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/14380/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції- Майстренко Н.М.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
16 лютого 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Ватаманюка Р.В.  Полотнянка Ю.П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Стаднік Л. В.,
представника відповідача: Жмуцької Олени Іванівни, 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання скасувати податкове повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :
31 серпня 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області, в якому просив визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Житомирській області 21.04.2020 №0052279-5133-0610, яким позивачу за 2019 рік визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 31314,19 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області від 21.04.2020 №0052279-5133-0610, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за 2019 рік зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 31314,19 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що при прийнятті судом першої інстанції рішення не взято до уваги доводи податкового органу на рахунок не використання належного позивачу приміщення відповідно до основного виду діяльності.
Докази, додані позивачем до матеріалів справи, а саме фототаблиці, не підтверджують здійснення ОСОБА_1 у 2019 році промислового виробництва за адресою АДРЕСА_1 .
Апелянт вважає необґрунтованим посилання суду та позивача на цільове призначення земельної ділянки, на якій розташоване приміщення, оскільки відповідно до ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування є нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином. При цьому, 15.02.2021 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від представника позивача, мотивоване участю адвоката позивача в розгляді господарської справи №905/58/20, розгляд якої призначено на 16 лютого 2021 року  14:10.
Визначаючись щодо заявленого клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки в підтвердження вказаних обставин представником позивача не надано належних доказів.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач не був позбавлений можливості самостійно прибути до суду. 
Згідно з частиною 2 статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.09.2014 №27320071 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.09.2014 №27322827 ОСОБА_1 є власником будівлі: цеху по обробці природного каменю, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 750,4 кв.м.
Відповідно до матеріалів технічного паспорту на виробничий будинок, зазначена будівля є цехом по обробці природного каменю загальною площею 750,4 кв.м.
Земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, має цільове призначення - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2013 №7492045, кадастровий номер земельної ділянки - 1822585000:04:000:0018. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу земельної ділянки шляхом викупу.
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, видами діяльності якого за КВЕД 23.70 є різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю (основний); неспеціалізована оптова торгівля.
У підтвердження використання приміщення у власній господарській діяльності позивач надав суду наступні докази: копії акту про встановлення фактів від 30.10.2020 №1, за змістом якого позивач з 2017 року здійснює різання, оброблення природного каменю у належному йому приміщенні цеху самостійно без найманих працівників; податкову декларацію за 2019 рік; договір про надання послуг з компенсації перетікань реактивної електроенергії від 29.12.2018; рахунок на попередню оплату постачання електроенергії від 23.09.2019 № 17004; квитанцію про оплату послуг з постачання електроенергії від 27.03.2019 та від 27.09.2019; фототаблицю виробничого процесу; декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
21.04.2020 Головним управлінням ДПС у Житомирській області прийнято податкове повідомлення-рішення №0052279-5133-0610, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік у сумі 31314,19 грн.
Вищевказане податкове-повідомлення рішення оскаржено позивачем до Головного управління ДПС у Житомирській області.
08.07.2020 за результатами розгляду скарги заступником начальника Головного управління ДПС у Житомирській області винесено рішення, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення  №0052279-5133-0610 від 21.04.2020.
Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки види економічної діяльності 23.70 різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю відповідно до Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010 класифікуються в секції С "Переробна промисловість", яка є промисловим виробництвом, то діяльність позивача відноситься до видів промислового виробництва.
Крім того, позивачем надано докази щодо фактичного використання належної йому будівлі у своїй господарській діяльності, пов`язаній з переробкою каменю.
При цьому, суд вказав, що відповідач будь-яких доказів стосовно того, що позивач не використовує належне йому приміщення відповідно до основного виду своєї діяльності, не надано. Доводи податкового органу, що позивач мав надати також платіжні, видаткові документи тощо, не спростовують висновку про незаконність оскаржуваного рішення, оскільки законодавець не ставить у залежність право на застосування пільги з наявністю таких документів. 
Так, суд прийшов до висновку, що вимоги, які висуваються законодавцем, дотримані позивачем, у зв`язку з чим наявні підстав для задоволення адміністративного позову та скасування податкового-повідомлення рішення від 21.04.2020 №0052279-5133-0610.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає ПК України.
Статтею 266 ПК України  регламентовано особливості справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті  266 ПК України передбачено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування, згідно з положеннями підпункту 266.2.1. пункту 266.2  статті 266 ПК України, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 вказаного Кодексу встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції Закону на момент прийняття податкового-повідомлення рішення)  не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Пунктом 30.1 статті 30 ПК України врегульовано, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
За приписами пункту 30.2 статті 30 ПК України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" підпункту 266.2.2  пункту 266.2  статті  266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1  пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник "зокрема" вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування-предмета "будівлі промисловості", оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" підпункту  266.2.2  пункту 266.2 статті  266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.
Отже, застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту  266.2 статті  266  ПК  України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості  є  фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Вищенаведений правовий висновок викладено Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №820/3556/17.
У цій постанові Судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15 травня 2018 року (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування підпункту "є" підпункту  266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та перебування у власності промислових підприємств та сформувала новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Аналогічна права позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №300/261/19, від 07.04.2020 у справі №200/8228/19, від 05.06.2020 у справі №300/352/19 та  від 24.07.2020 у справі № 500/90/19.
Враховуючи вказане, колегія суддів зазначає, що за наведеного тлумачення положень  Податкового кодексу України, під час розгляду даної справи необхідно встановити, чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу, та чи фактично використовував він їх у межах власної підприємницької діяльності за функціональним призначенням (промислове виробництво). 
Отже, з`ясування саме цих обставин є необхідним для висновку щодо наявності чи відсутності у позивача підстав для застосування до нього пільги, передбаченої пунктом «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 ПК України.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця та основним видом економічної діяльності на час виникнення спірних правовідносин якого згідно КВЕД є 23.70 «Різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю».
Наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 № 457 прийнято та надано чинності Класифікації видів економічної діяльності ДК 009:2010, згідно розділу 1 якої Класифікація видів економічної діяльності (далі - КВЕД) установлює основи для підготовлення та поширення статистичної інформації за видами економічної діяльності.
Відповідно до визначення, наведеного в розділі 4 КВЕД, виробництво - це економічна діяльність, результатом якої є продукція. Це поняття використовують для позначення всіх видів економічної діяльності. Термін «виробництво» призначено не тільки стосовно сільського господарства, добувної або переробної промисловості. Його використовують також стосовно сфери послуг. Для позначення виробництва можуть використовувати і точніші терміни: надання послуг, оброблення, перероблення тощо залежно від сфери діяльності. Обсяг виробництва вимірюють за допомогою різних методів у натуральному чи вартісному вираженні.
Процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».
Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що вид економічної діяльності позивача 23.70 «Різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю» класифікується в секції С "Переробна промисловість", яка є промисловим виробництвом, а тому діяльність позивача відноситься до видів промислового виробництва.  
Аналізуючи вищевикладене, а також враховуючи докази, надані позивачем на підтвердження фактичного використання належної йому на праві власності будівлі в господарській діяльності, яка пов`язана з переробкою каменю, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належний позивачу об`єкт нерухомості розташований за адресою: Житомирська обл., Коростишівський район, с. Садове, вул. Митькіна, 70 відноситься до будівель промисловості, на які може бути поширена податкова пільга, передбачена підпунктом «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України, за умови використання такої нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва будь-якого виду.
Отже, оскільки позивач використовує у своїй господарській діяльності об`єкт промисловості, розташований за вищевказаною адресою, для різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю, яке є одним із видів промислового виробництва, останній має право на застосування до нього пільги, передбаченої підпунктом «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України, що повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі № 820/3556/17.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення - рішення від 21.04.2020 №0052279-5133-0610 на суму 31 314,19  грн. є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст.  77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст.  77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Разом з тим, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваних рішень. Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  17 лютого 2021 року.

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Ватаманюк Р.В.    Полотнянко Ю.П.