Постанова
Іменем України
 
25 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 552/2425/19
провадження № 61-23239св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави, у складі судді Яковенко Н. Л.,                 від 27 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М., Дорош А. І.,                           від 26 листопада 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
В обґрунтування позову вказав, що з 2001 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого придбано транспортні засоби: сідловий тягач марки VOLVO, модель VNL, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричіп паливоцистерна VAN HOOL, колір білий,               1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У 2013 році на підставі рішення суду шлюб між ними було розірвано. У подальшому між ними почали виникати спори стосовно зазначеного майна, згоди щодо добровільного поділу не досягнуто.
З урахуванням наведеного позивач просив здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ним та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину кожного із транспортних засобів: сідловий тягач марки VOLVO, модель VNL, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; напівпричіп паливоцистерна-с VAN HOOL, колір білий, 1985 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду                      від 26 листопада 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу сідловий тягач марки VOLVO, модель VNL, 2006 року випуску, номер шасі - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який з 18 лютого 2012 року зареєстровано за ОСОБА_2 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу напівпричіп паливо цистерна-с VAN HOOL, колір білий, 1985 року випуску, номер шасі НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який з 08 липня 2010 року зареєстрований за ОСОБА_2 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу сідловий тягач марки VOLVO, модель VNL, 2006 року випуску, номер шасі - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який з 18 лютого 2012 року зареєстровано за ОСОБА_2 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину транспортного засобу напівпричіп паливо цистерна-с VAN HOOL, колір білий, 1985 року випуску, номер шасі НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який з 08 липня 2010 року зареєстрований за ОСОБА_2 , як на частку в спільній сумісній власності подружжя.
 
Судові рішення мотивовані тим, що спірні транспортні засоби в розумінні норм статті 60 СК України та статті 368 ЦК України є об`єктами спільної сумісної власності сторін по справі як колишнього подружжя, відтак підлягають поділу в рівних частках кожному. При цьому, позивачем не пропущено позовну давність, оскільки про порушення свого права він дізнався 19 липня 2016 року - з моменту ухвалення рішення судом апеляційної інстанції по справі за позовом ОСОБА_2 до                   ОСОБА_1 про розірвання договору найму транспортного засобу та витребування із чужого незаконного володіння, та в межах трирічного строку, звернувся з цим позовом до суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду,                  ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору найму транспортного засобу та витребування із чужого незаконного володіння                    (01 березня 2016 року), а тому саме із цього часу слід рахувати позовну давність звернення до суду із цим позовом, яка пропущена позивачем і про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27 грудня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 04 серпня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі.
 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 серпня 2013 року в справі № 552/4210/13-ц шлюб, зареєстрований 04.08.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище ОСОБА_2 (а.с. 5).
 
У період шлюбу (08 липня 2010 року та 18 лютого 2012 року) за ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб - напівпричіп паливо цистерна-с VAN HOOL, колір білий, 1985 року випуску, номер шасі НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також транспортний засіб - сідловий тягач марки VOLVO, модель VNL, 2006 року випуску, номер шасі - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , попередній власник ОСОБА_1 
 
11 травня 2010 року, між ОСОБА_2 та приватним підприємством «ЕЖЕН М» в особі директора ОСОБА_1, було укладено договір найму (оренди) транспортного засобу, згідно із яким наймодавець передає, а наймач приймає у строкове платне користування (в найм/оренду) транспортний засіб типу - напівпричіп паливоцистерна, марки VAN HOOL, 1985 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , на строк до 11 травня 2018 року (а.с. 66-67).
 
02 липня 2012 року, між ОСОБА_2 та ПП «ЕЖЕН М» в особі директора ОСОБА_1 було укладено договір найму (оренди) транспортного засобу, згідно якого наймодавець передає, а наймач приймає у строкове платне користування (в найм/оренду) транспортний засіб типу - сідловий тягач - Е вантажний, марки VOLVO VNL, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , на строк до 02 липня 2017 року (а.с. 64-65.).
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «ЕЖЕН М» про розірвання договору найму транспортного засобу та витребування майна з незаконного володіння, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 травня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено.
Розірвано договір найму (оренди) транспортного засобу - напівпричіпу паливоцистерна VAN HOOL, 1985 року випуску, номер шасі - НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , належного ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 , виданого та зареєстрованого Полтавським ВРЕВ 08 липня    2010 року, укладений 11 травня 2010 року між ОСОБА_2 та приватним підприємством «ЕЖЕН М» в особі директора ОСОБА_1.
Витребувано у приватного підприємства «ЕЖЕН М» в особі директора ОСОБА_1. вказаний транспортний засіб та передано цей транспортний засіб ОСОБА_2 .
Розірвано договір найму (оренди) транспортного засобу - сідлового вантажного тягача VOLVO, модель VNL, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , належного ОСОБА_2 на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , виданого та зареєстрованого Полтавським ВРЕВ 18 лютого 2012 року, укладений 02 липня 2012 року між ОСОБА_2 та приватним підприємством «ЕЖЕН М» в особі директора ОСОБА_1 
Витребувано у приватного підприємства «ЕЖЕН М» в особі директора ОСОБА_1 вказаний транспортний засіб та передано його ОСОБА_2 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. 
 
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Визнаючи спірне майно спільною власністю сторін і здійснюючи його поділ, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що це майно набуто сторонами під час шлюбу, частки подружжя є рівними, а тому слід визнати за кожним із подружжя по Ѕ частині спірних автомобілів.
 
Цей висновок судів є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи.
 
Вирішуючи питання про перебіг позовної давності та заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування судами наслідків пропуску позивачем вказаного строку, суди попередніх інстанцій виходили із такого.
 
Питання початку перебігу позовної давності визначені у статті 261 ЦК України згідно із якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.
 
Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 Сімейного кодексу України.
 
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
 
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та Верховним Судом у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14 (провадження                        № 61-2361св20).
 
Установивши, що саме вказаним рішенням апеляційного суду від 19 липня                  2016 року було порушено право ОСОБА_1 на володіння спірним майном та враховуючи те, що до цього часу він вільно користувався цим спільним майном подружжя, і матеріали справи не містять даних про те, що його права як співвласника спірних транспортних засобів були порушені протягом трьох років до дня звернення із цим позовом до суду, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом в межах позовної давності, про застосування наслідків спливу якої безпідставно заявлено відповідачем.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Разом із тим безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права після відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору найму транспортного засобу та витребування із чужого незаконного володіння (01 березня 2016 року), а тому саме із цього часу слід рахувати позовну давність звернення до суду із цим позовом, оскільки звернення одного із співвласників спірного майна до суду з позовом про його витребування не свідчить про порушення прав іншого співвласника, так як саме по собі звернення до суду із таким позовом не позбавляє останнього права володіння цим майном та не припиняє режиму спільної сумісної власності на нього. 
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_2 залишити без задоволення, а  рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара