УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/3561/17 Головуючий у 1-й інст. Корбут В.В. 
Категорія 54 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.
з участю секретаря
судового засідання Дяченко Ю.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №274/3561/17за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування наказу, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, видачу наказу та внесення нового запису до трудової книжки
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області  від 18  листопада 2020 року, ухвалене суддею Корбут В.В.у м. Бердичеві
в с т а н о в и в:
У вересні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що з 19 жовтня 2016 року працювала у відповідача на посаді менеджера зі збуту з повною матеріальною відповідальністю. У зв`язку із створенням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), як роботодавцем, нестерпних умов праці, позивач 12.06.2017 подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 12.06.2017. Разом з тим, відповідач її заяву не задовольнив, встановивши двотижневий строк для відпрацювання, про що свідчить його резолюція на заяві про звільнення, а тому позивач продовжувала виковувати свої трудові обв`язки. 04 липня 2017 року позивач разом з іншими працівниками наполягала, щоб з нею був проведений роботодавцем повний розрахунок за фактично відпрацьований час та вона була звільнена з роботи. Проте відповідач повідомив її, що в магазині була виявлена недостача, а тому заробітну плату за період з 12.06.2017 р. по 04.07.2017 р. вона не отримає. Також підприємець повідомив, що існує наказ від 13.06.2017, відповідно до якого позивача звільнено з роботи 13.06.2017, який вона нібито відмовилась підписувати, про що свідчить складений ним акт.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог, просила визнати недійсним та скасувати наказ № 6-к від 13.06.2017, виданий ФОП ОСОБА_2 про її звільнення з посади менеджера зі збуту із 13.06.2017, стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь невиплачену заробітну плату у розмірі 3200,00 грн. за період роботи з 13.06.2017 по 04.07.2017, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із 05.07.2017 по 09.11.2019 у розмірі 101 883,00 грн та зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі.
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області  від 18 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. 
Визнано недійсним та скасовано наказ від 13.06.2017 № 6-к фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи менеджера зі збуту з 13.06.2017 згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту з 26.06.2017 згідно статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням та внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 . Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період роботи з 13.06.2017 по 26.06.2017 у розмірі 1440,00 грн. (без врахування податків та інших передбачених законодавством України платежів). Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20000 грн, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі на сумі 96490,80 грн. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з`ясовані обставини справи, порушені норми матеріального права. При цьому зазначає, що районний суд неправильно застосував приписи ст. 117 КЗпП України, оскільки під час розгляду справи спору щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку між сторонами не існувало. А тому суд не мав права застосовувати принцип пропорційності, розумності та справедливості при визначені суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що звільнення позивача відбулось із дотриманням норм трудового законодавства. Так, ОСОБА_1 , на підставі власноручно написаної заяви від 12.06.2017 та спільної домовленості між сторонами, була звільнена з роботи з 13 червня 2017 року, про що був виданий відповідний наказ та з останньою були проведені необхідні розрахунки З 14 червня 2017 року, в магазині де працювала позивач, торгівельна діяльність не проводилась, а відбувався переоблік через закриття магазину і перевезення товару на склад. Отже, після 13.06.2017 ОСОБА_1 не виконувала свої функціональні обов`язки та не працювала. Згідно наданих ФОП ОСОБА_2 довідок, заборгованості по заробітній платі перед позивачем станом на 13.06.2017 та 11.09.2017 не має, у зв`язку з чим, суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, районний суд під час розгляду справи не дослідив надані сторонами докази, не надав оцінки допустимості та належності письмовим доказам, а саме копіям накладних, товарних чеків та зошиту, які були отриманні незаконним шляхом через їх викрадення у відповідача. Крім того за даним фактом порушено кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018060050000763 від 19.06.2018. 
Поданий позивачем ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 судом залишено без розгляду через відсутність доказів про направлення копії даного відзиву відповідачу ОСОБА_2 . 
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 доводи своєї апеляційною скарги підтримав, просив її задовольнити. У задоволенні скарги позивача ОСОБА_1 просив відмовити. При цьому не заперечував ту обставину, що після подання заяви про звільнення позивач приймала участь в інвентаризації та здійснювала певний час передачу товару з магазину відповідача до іншого складу. Крім того, зазначає, що з травня 2020 року припинив свою підприємницьку діяльність. 
Позивач в судове засідання не з`явилась. Від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 19 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 , який використовує найману працю, був укладений трудовий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов`язувалася виконувати роботу менеджера зі збуту, а ФОП ОСОБА_2 оплачувати працю у розмірі 1450,00 грн. на місяць (т.1, а.с.5,15).
Також між сторонами 20 жовтня 2016 року укладено договір № 3 про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого ОСОБА_1 прийняла на себе повну матеріальну відповідальність, як за всі передані їй в установленому порядку підприємцем для роботи товарно-матеріальні цінності, документацію та інші необхідні документи на день підписання договору, так і за всі ті, що будуть надходити йому протягом всього терміну дії договору (т.1, а.с.6).
12 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ФОП ОСОБА_2 із заявою про звільнення з роботи з 12.06.2017 р. за власним бажанням, на якій міститься резолюція роботодавця – «з відпрацюванням два тижні» (т.1, а.с.7).
У зв`язку із звільненням працівників (матеріально-відповідальних осіб): менеджера зі збуту ОСОБА_3 , менеджера зі збуту ОСОБА_1 , вантажника ОСОБА_4 та закриттям магазину з продажу будівельних матеріалів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем був виданий наказ № 1 від 12.06.2017 р. про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у період з 12.06.2017 по 13.06.2017. У даному наказі підписи вказаних працівників відсутні (т.1, а.с.99).
13 червня 2017 року відповідачем складено акт № 1 інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та акт недостачі по товарно-матеріальним цінностям № 1, згідно яких виявлено недостачу на суму 2120,00 грн. Дані акти також містять підписи лише роботодавця (т.1, а.с.100,198-200).
Відповідно до наказу № 6-к від 13.06.2017, ОСОБА_1 звільнено з роботи менеджера зі збуту з 13.06.2017 р. за ст. 38 Кодексу Законів про Працю України за власним бажанням та зазначено про виплату компенсації за невикористану відпустку з 19.10.2016 р. по день звільнення. З цим наказом ОСОБА_1 ознайомилась 10.07.2017, про що свідчить її власний підпис на наказі (т.1, а.с.9).
13 червня 2017 року ФОП ОСОБА_2 разом із бухгалтером ДП «Автоцентр» Чернюк О.В. складено акт № 2 про відмову ОСОБА_1 ознайомитись із наказом про звільнення, отримати трудову книжку та розрахункові кошти (т.1, а.с.31).
04 липня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 звернулися із колективним зверненням до Управління Держпраці у Житомирській області, яке зареєстровано 04.07.2017 р. № Ко-623, у якому просили провести перевірку ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що 12 червня 2017 року ними були написані заяви на звільнення за власним бажанням, на яких була резолюція «відпрацювати два тижні», але 13 червня 2017 року був виданий наказ про їх звільнення з яким вони не були ознайомлені, трудові книжки не отримували та остаточний розрахунок відповідач з ними не провів. При цьому зазначали, вони працювали офіційно з 13.06.2017 по 04.07.2017 (т.1, а.с.8).
На вказане звернення Управління Держпраці у Житомирській області повідомило листами від 31.07.2017 р. № 19/376/Ко-623 та 31.05.2018 р. № 2349 про призупинення перевірок відповідно до норм чинного законодавства (т.1, а.с.204,205).
05 липня 2017 року відповідач листом повідомив ОСОБА_1 про те, що вона звільнена з роботи 13.06.2017  за власним бажанням. Також в листі зазначив, що через її відмову ознайомитись з наказом про звільнення, отримувати розрахункові, трудову книжку, відповідачем був складений відповідний акт в присутності свідків (т.1, а.с.10).
10 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до ФОП ОСОБА_2 в якій просила виплати їй невиплачену заробітну плату за період роботи з 13.06.2017 по 04.07.2017  у розмірі 4022,72 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із 05.07.2017 по день фактичного розрахунку, видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі (т.1, а.с.11).
20 липня 2017 року відповідач надіслав ОСОБА_1 лист, у якому, зокрема, повідомив, що 13.06.2017 р. її було звільнено за власним бажанням відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України (т.1, а.с.13).
Відповідно до книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них та відомостей на виплату грошей № 14 за червень 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала трудову книжку та їй були виплачені грошові кошти в сумі 2251,29 грн. лише 10.07.2017 р. (том 1, а.с.43, 96–97).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи було доведено незаконність наказу ФОП ОСОБА_2  про звільнення ОСОБА_1 з 13 червня 2017 року, оскільки остання після подання заяви про звільнення продовжувала працювати у відповідача та виконувала покладені на неї обов`язки, що є також підставою для стягнення з відповідача на користь повивача заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного. 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України  правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною першою статті 21 КЗпП України  визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган за два тижні.
У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. 
За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.
Таким чином, роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.
Роботодавець може звільнити працівника у день подачі заяви про звільнення лише за наявності такої домовленості. Проте, якщо працівник про це не просить, відсутні підстави для його звільнення до закінчення двотижневого строку після подання відповідної заяви.  
Під час розгляду справи було встановлено, що позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням з 12 червня 2017 року. Разом з тим, роботодавець не погодився звільнити позивача у вказану нею дату та вважав за необхідне, щоб ОСОБА_6 відпрацювала два тижня, про що свідчить відповідна резолюція на заяві про звільнення від 12 червня 2017 року.
Крім того, після написання вказаної заяви позивач продовжувала працювати у ФОП ОСОБА_2 та виконувала покладені на неї обов`язки, зокрема, здійснювала передачу товарно-матеріальних цінностей з магазину по АДРЕСА_1 . 
Дані обставини були доведені позивачем під час розгляду справи та підтверджуються, показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , які були допитані в судовому засіданні 29.01.2020 року (т.2 а.с.101-107), копіями нефіскальних чеків, копіями аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину та копіями прибуткових накладних з 13.06.2017-24.06.2017, 26.06.2017-01.07.2017, 03.07.2017-04.07.2017, з яких слідує, що у вказаний період було відчужено товар окремим покупцям, ФОП ОСОБА_8 та у магазин ТД-1 (т.1, а.с.119–128, 129–155, 156–171). 
Колегія суддів вважає, що надані письмові докази є допустимими, як такі, що свідчать про ведення торгівлі у магазині відповідача в період з 14 червня 2017 року по 26 червня 2017 року та передачу товару у інші магазини, факту отримання відповідачем коштів з продажу товарів у вказаний період. При цьому, незважаючи на те, що копії накладних та чеків не містять усіх необхідних реквізитів, вказані письмові докази в сукупності з показами допитаних у даній справі свідків, підтверджують обставин про те, що позивач у вказаний період працювала у відповідача та виконувала покладені на неї обов`язки. 
При цьому колегія суддів не приймає як доказ безпідставності позову акт № 2 від 13.06.2017 року, який складений ФОП ОСОБА_2 та бухгалтером ДП «Автоцентр» ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення із наказом про звільнення, отримати трудову книжку та розрахункові кошти, оскільки даний акт підписано лише відповідачем та бухгалтером іншого підприємства, інших очевидців такої відмови матеріали справи не містять. 
Крім того, відповідач на заперечував той факт, що після подання заяви про звільнення,  ОСОБА_1  приймала участь в інвентаризації та здійснювала певний час передачу товару з магазину відповідача до іншого складу. У зв`язку з чим, посилання відповідача на використання судом першої інстанції у цій справі показів свідків, які були допитані у іншій справі № 274/3562/17 за позовом  ОСОБА_3  до ФОП  ОСОБА_2  про скасування наказу про звільнення… , не призвело до ухвалення незаконного рішення у цій справі, що спростовує доводи апеляційної скарги.  
Отже, установивши, що у заяві від 12 червня 2017 року позивач не ставила питання про її звільнення саме з 13 червня 2017 року, між сторонами не було досягнуто домовленості про її звільнення у вказану дату, позивач після написання заяви продовжувала працювати у ФОП ОСОБА_2 та виконувала покладені на неї обов`язки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_6 до закінчення двотижневого строку після подачі заяви про звільнення, оскільки згоди на таке звільнення позивач не надавала, такої згоди сторонами не досягнуто і позивач продовжувала працювати у відповідача після 13 червня 2017 року. 
При цьому, за відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку, працівник не може бути звільнений в межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.
З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про визнання незаконним та скасування наказу №6-к від 13 березня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням є вірним. Також колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що з урахуванням позовних вимог позивача, яка не просила поновити її на роботі, через відсутність інших заяв про її звільнення з роботи, крім заяви від 12 червня 2017 року, датою звільнення ОСОБА_1 має бути 26 червня 2017 року, тобто 14 день після написання позивачем зави про звільнення за власним бажанням. 
Інші доводи апеляційної скарги відповідача за своїм змістом зводяться до незгоди заявника з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, в тому контексті, який на думку заявника свідчить про законність звільнення позивача у обрану працедавцем дату до закінчення двотижневого строку, передбаченого законом.
Вирішуючи спір, суд також дійшов привального висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата за період роботи з 14 червня 2017 року по 26 червня 2017 року в сумі 1400,00 грн, оскільки заробітна плата ОСОБА_1 була виплачена по 13 червня 2017 року включно. 
Також колегія суддів погоджується з висновком районного суду про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з наступного.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Судом під час розгляду справи встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено, заборгованість по зарплаті складає 1400,00 грн, а тому позивач має право на отримання від відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Разом з тим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення його розміру виходячи з наступного. 
Відшкодування, передбачене  ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України  така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст.117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2)  період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3)  ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, вищезазначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 
З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення судом першої інстанції розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 20000,00 грн, що спростовує доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 . 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області  від 18  листопада 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.

Головуючий                       Судді