ПОСТАНОВА 
Іменем України

12 лютого 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 383/580/20
провадження № 22-ц/4809/135/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий –Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О.Л., Письменний О.А.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2020 року (суддя Бондаренко В.В.)
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Бобринецького районного суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 08.08.2012 року у розмірі 76 552,89 грн. 
В позові  зазначений  розрахунок боргу станом на 02.06.2020 року, так: 52394,71 грн - заборгованість за тілом кредиту, з яких 000,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту та 52394,71 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 20036,61 грн - заборгованість за простроченими відсотками 0,000 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625, 0, 00 грн – нарахована пеня, 0,00 грн - нарахована комісія, а також штраф, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг : 500 грн – штраф (фіксована частина), 3621,57 грн – штраф (процентна складова).
В обґрунтування вимог вказано, що 08.08.2012 року з відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання заяви № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до умов цього договору Банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який поступово збільшувався та склав 29 000 грн. 
Зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ними Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві.
Позивач стверджує, що свої зобов`язання виконав у повному обсязі, проте позичальник належним чином не виконує умови договору, в результаті чого станом на 02.06.2020 року виникла заборгованість в сумі 76552,89 грн, тому просить задовольнити вимоги в повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду
Заочним рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2020 року в задоволені позову відмовлено; здійснено розподіл судових витрат.
Відмовляючи, суд першої інстанції виходив з того, що витрати клієнтом кредитних коштів складають 336 470, 20 грн і саме ці кошти були фактично отримані відповідачем та підлягали поверненню. ОСОБА_1 відповідно до підписаних нею умов було сплачено банку на погашення кредиту 368 411, 96 грн, що було відображено в графі «Сума погашення за наданим кредитом».
Крім того, відсутні підстави для стягнення відсотків та неустойки ( штрафів) так як Банком не надано підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та Правила банківських послуг, у анкеті-заяві відсутні відомості щодо домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору.
Судом встановлено, що з 01 вересня 2015 року Банк змінив порядок проведення розрахунку, ввівши додаткову графу 4 «Відсотки погашені за рахунок кредиту» в розрахунок заборгованості, внаслідок чого тіло кредиту безпідставно збільшено на суму 10 884,82 грн, яка фактично позичальником не отримувалась, а визначена позивачем заборгованість за тілом кредиту підлягає зменшенню на вказану суму.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, згідно якою просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що Банком надано належні докази на підтвердження зазначених у позові обставин, які підтверджують наявність договірних відносин між сторонами, належне повідомлення про умови кредитування, а також про невиконання відповідачем взятих за договором зобов`язань. Позичальник висловив згоду на укладення кредитного договору, що засвідчено особистим підписом, чим підтвердив ознайомлення та погодження з умовами кредитування. Зобов`язувався виконувати Умови та Правила надання банківських послуг. Крім того, відповідач активував картку та користувався картковим рахунком, а отже визнавав укладення кредитного договору, а відтак погодився з його умовами. Вчиняв дії спрямовані на його виконання, зокрема, часткове погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з рахунку відповідача.
Оскільки Банк надав відповідачу кредит, який останній не повернув, у позивача є підстави для стягнення фактично отриманих коштів та відсотків. Висновки суду першої інстанції про відсутність заборгованості відповідача є бездоказовими та не відповідають дійсним обставинам справи.
Суд першої інстанції приймаючи рішення не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, щодо повернення позичальником всієї суми фактично отриманих кредитних коштів та права Банку на стягнення процентів за статтею 625 ЦК України.
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12.11.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк»,  встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.    
27 листопада 2020 року закінчено підготовчі дії у справі; постановлено апеляційний розгляд справи здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного.
Судом встановлено такі обставини:
08.08.2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі чого отримано платіжну картку.
Відповідно до нової редакції статуту позивача, затвердженого постановою КМУ від 05 червня 2019 року № 594 (в редакції постанови КМУ від 14 серпня 2019 року № 712), було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»; АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк», яке, в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 74-75).
08.08.2012 року ОСОБА_1  підписала  анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг  ПриватБанку (а.с. 38). Позивач стверджує, що на підставі вищезазначеної анкети-заяви  ОСОБА_1  отримано  кредит у вигляді  встановленого  кредитного ліміту на картковий рахунок, який поступово збільшувався та складав 29 000 грн. 
До позовної заяви долучено витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», який не містить підпису відповідача про ознайомлення з ним (а.с. 39-40). 
За доводами Банку, відповідач отримала та користувалася кредитними коштами, проте, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, розрахунок в позові визначає складові: 52394,71 грн - заборгованість за тілом кредиту, з яких 000,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту та 52394,71 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 20036,61 грн - заборгованість за простроченими відсотками, а також штраф, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг : 500 грн – штраф (фіксована частина), 3621,57 грн – штраф (процентна складова) (а.с. 2-6). До вимоги заявлено 76552, 89 грн. 
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що витрати клієнтом кредитних коштів за період із 08.08.2012 року по 02.06.2020 року складають 336 470,2 грн і саме ці кошти є фактично отриманими та підлягають поверненню Банку. Проте, враховуючи, що Банком безпідставно збільшено тіло кредиту на суму 10 884,82 грн, та відповідачем у рахунок погашення кредиту сплачено 368 411,96 грн, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
ОСОБА_1 судове рішення не оскаржувала, пояснення до заявлених вимог в порядку передбаченому процесуальним законодавством, не подавала.
Позивач оскаржив судове рішення у повному обсязі.
З доводами викладеними в обґрунтування оскарження, колегія суддів не погоджується, враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/ як невід`ємні частини спірного договору.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. 
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (серпень 2012 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (липень 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з  Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе відповідно до цих Умов обов`язок зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, висновки якої було застосовано судом першої інстанції. Тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є необґрунтованими.
Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду,  крім випадків,  встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми  правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Анкета-заява позичальника не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору з кредитним лімітом від 300 грн до 29000 грн, а також в ній не зазначена процентна ставка (а.с. 38). 
Проте, у витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом – 3 %, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 39). Зазначений витяг не містить підпису відповідача.
       На підтвердження своїх позовних вимог, Банком було надано до суду розрахунки заборгованості за договором б/н від 08.08.2012 року станом на 31.08.2015, 30.09.2019, 02.06.2020 року (а.с. 7-19). 
       Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 (договір б\н), зазначено рахунок № НОМЕР_1 та такі зміни кредитного ліміту: 08.08.2012 - кредитний ліміт 300 грн, примітка встановлення кредитного ліміту, 08.08.2012 - кредитний ліміт 300 грн, примітка: зменшення кредитного ліміту, 19.12.2012- кредитний ліміт 1800 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 04.09.2015 кредитний ліміт 1420 грн, примітка: зменшення кредитного ліміту, 09.11.2015 кредитний ліміт 0, 00 грн, примітка-зменшення кредитного ліміту, 03.07.2016 кредитний ліміт 5000 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 31.01.2017 кредитний ліміт 6000 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 25.01.2018 кредитний ліміт 6000 грн, примітка: зменшення кредитного ліміту, 06.12.2018- кредитний ліміт 16000 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 08.02.2019 кредитний ліміт 25000 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 21.02.2019 кредитний ліміт 27000 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 02.04.2019 кредитний ліміт 29000 грн, примітка: збільшення кредитного ліміту, 02.06.2019 кредитний ліміт 0,00 грн, примітка: зменшення кредитного ліміту (а.с.36).
Відповідно до Довідки АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 був підписаний договір б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: 08.08.2012, термін дії 01/16, номер картки НОМЕР_2 , 10.10.2015, термін дії 10/19, номер картки НОМЕР_3 , 01.02.2016, термін дії 10/19, номер картки НОМЕР_3 , 25.01.2018, термін дії 11/21, номер картки НОМЕР_4 (а.с.37).
До позовної заяви Банком додано виписку по рахунку ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 04.06.2020 року (а.с. 20-35). 
Проаналізувавши вказану виписку, судом апеляційної інстанції встановлено, що за період із 08.08.2012 року по 01.04.2020 клієнтом здійснювалися витрати кредитних коштів у готівковій (видача готівки) та безготівковій формі (поповнення мобільного, покупки, перекази зі своєї карти через додаток Приват 24, АЗС, телекомпослуги, юридичні послуги, ресторан :RESTAURANT IL MOLINO, KYIV, ресторан McDonalds 043, KYIV, та ін. ). 
Виходячи із наведеного, ОСОБА_1 отримано від Банку наступну суму коштів: з 08.08.2012 по 09.02.2013 -1161,51 грн (а.с. 35), з 25.02.2013 по 15.08.2014-4492,31 грн (а.с. 34), з 31.08.2014 по 18.02.2015- 8079,54 грн (а.с. 33), з 23.02.2015 по 07.03.2016 -6436,01 грн (а.с. 32), з 13.03.2016 по 16.08.2016 - 9537,50 грн (а.с. 31), 22.08.2016 по 15.07.2017-5728,71 грн (а.с.30), з 19.07.2017 по 12.01.2018 – 17787, 26 грн (а.с. 29), з 16.01.2018 по 27.11.2018-10856,25 грн (а.с. 28), з 27.11.2018 по 10.01.2019 - 21185,34 грн (а.с.27), з 10.01.2019 по 15.02.2019 - 37741,8 грн (а.с.26), із 15.02.2019 по 06.03.2019 – 51483,22 грн (а.с.25), з 06.03.2019 по 28.03.2019 - 36637,81 грн (а.с. 24), із 28.03.2019 по 19.04.2019 - 48399,04 грн (а.с.23), з 19.04.2019 по 05.05.2019 – 29769,48 грн (а.с.22), з 05.05.2019 по 19.05.2019-61600,6 грн, з 19.05.2019 по 01.04.2020 - 13603,22 грн (а.с. 20-21). Отже, відповідачем витрачено, а відтак отримано 364 499,60 грн кредитних коштів.
Позичальником повернуті в рахунок позичених коштів наступні суми : з 08.08.2012 по 09.02.2013 -1347 грн (а.с. 35), з 25.02.2013 по 15.08.2014-5490,46 грн (а.с. 34), з 31.08.2014 по 18.02.2015- 8597,43 грн (а.с. 33), з 23.02.2015 по 07.03.2016 - 11926, 95грн (а.с. 32), з 13.03.2016 по 16.08.2016 - 8658,03грн (а.с. 31), 22.08.2016 по 15.07.2017 - 10912,67 грн (а.с.30), з 19.07.2017 по 12.01.2018 – 28481,06 грн (а.с. 29), з 16.01.2018 по 27.11.2018-16175,84 грн (а.с. 28), з 27.11.2018 по 10.01.2019 - 23255,04 грн (а.с.27), з 10.01.2019 по 15.02.2019 - 17993,23 грн (а.с.26), з 15.02.2019 по 06.03.2019 – 47252,77 грн (а.с.25), з 06.03.2019 по 28.03.2019 - 35794,45 грн (а.с. 24), з 28.03.2019 по 19.04.2019 - 51350 грн (а.с.23), з 19.04.2019 по 05.05.2019 – 72243,1 грн (а.с.22), з 05.05.2019 по 19.05.2019 - 17746,05 грн, з 19.05.2019 по 01.04.2020 – 12795 грн та 8422,87 грн (а.с. 20-21). У підсумку, ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу сплачено 378 441,95 грн.
Враховуючи, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не було погоджено сплату відсотків, неустойки та комісій за користування запозиченими кредитними коштами, а також у зв`язку з тим, що позивачем не надано підтверджень укладень інших договорів, за якими списувалися грошові кошти з карткового рахунку відкритого на ім`я відповідача, то колегія суддів апеляційного суду при підрахунку суми боргу позичальника, не враховувала списання за використання кредитного ліміту, комісії за обслуговування, пені, погашення обов`язкових платежів із картки, списання відсотків за використання кредитного ліміту, списання відсотків за прострочений кредит, щомісячний платіж за страховку, списання із карткового рахунку.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що витрати клієнтом кредитних коштів за період із 08.08.2012 року по 02.06.2020 року складають 336470,2 грн і саме ці кошти є фактично отриманими та підлягають поверненню Банку. Проте, враховуючи, що Банком безпідставно збільшено тіло кредиту на суму 10884,82 грн, та відповідачем у рахунок погашення кредиту сплачено 368411,96 грн, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно вирішено спір між сторонами, проте допущено помилку при обрахуванні суми фактично отриманих коштів та сплачених відповідачем у рахунок погашення боргу, що не вплинуло на правильність судового рішення.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що  Банк  має право на стягнення з відповідача процентів в порядку статті 625 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач таких вимог не заявляв, в позовній заяві заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК зазначено – 000,00 грн. Вимога про застосування даної норми права не заявлялась. Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах позовної вимоги, доводів, заперечень сторін, заявлених в суді першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення  ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. 
Судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін за наслідком перегляду в апеляційному порядку. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, оскільки були предметом дослідження місцевим судом з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції та не є достатніми для скасування оскаржуваного судового рішення.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2020 року не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення, а заочне рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 вересня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя          Л. М. Дьомич 
Судді О. Л. Дуковський
О. А. Письменний