Номер провадження: 22-ц/813/1702/21 
Номер справи місцевого суду: 522/15336/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                    суддів: Дрішлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                        при секретарі: Сіваченко Д.Р., 

 за участю: представника прокуратури України - Ейсмонта С.О., 
представника Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Коюди М.А., 
адвоката відповідача ОСОБА_1 - Пилипчука О.В., 

              у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційні скарги Першого заступника прокуратури Одеської області та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та витребування приміщення з чужого незаконного володіння,  -

в с т а н о в и в:
 
29 серпня 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за яким просив суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. №933, укладений між ОСОБА_2 , з одного боку, та ОСОБА_1 , з іншого боку, про продаж квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкту 1097415651101; - визнати незаконною державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., на ім`я  ОСОБА_2 (номер запису про право власності 17667328 від 25.11.2016р.); - визнати незаконною державну реєстрацію на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., (номер запису про право власності 17936688 від 09.12.2016р.); - скасувати запис про реєстрацію виправлень від 25.04.2017р. про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення №2 по АДРЕСА_2 , загальною площею 193,3 кв.м., за ОСОБА_1 (номер об`єкта в РПВН 22075701, індексний номер 34935635, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1097415651101); - витребувати нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
У обґрунтування заявлених позовних вимог заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 посилався на те, що до Одеської місцевої прокуратури №3 з прокуратури Одеської області надійшли звернення в.о. начальника Управління ДАБК Одеської міської ради Якименко Р.К. із приводу самовільного проведення будівельних робіт підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , власником квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_1 .. З цього приводу 07 листопада 2017 року слідчим відділом Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внесені до ЄРДР відомості №1021717605000007035 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого  ч. 1 ст. 190 КК України. 
Нежиле підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, управління якими здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради, на підставі свідоцтва про право власності від 26 травня 2005 року серії НОМЕР_1 та зареєстровано в реєстрі права власності на нерухоме майно від 25 липня 2005 року.
За договором купівлі-продажу від 09.12.2016р., посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Чернягіною Н.С. №933, відповідач ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м.. Вказана квартира належала ОСОБА_2  на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2008 року за реєстровим номером  508 та Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 14 листопада 2016 року №ОД 142163192341. Згідно договору купівлі-продажу №508 від 13.02.2008р. загальна площа квартири складала 69,9 кв.м., а житлова - 47,2 кв.м.. Державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., проведена 25 листопада 2016 року державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. (номер права власності 17667328, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1097415651101). У подальшому, 25 квітня 2017 року, державним реєстратором Філії КП «Комунальні-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенко А.О. змінено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_4 . Підставою змін зазначено довідку серії та номер 000287, яка видана 21.04.2017р. ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації» та технічний паспорт серії та номер б/н від 21 квітня 2017 року, виданий ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації». 
Відповідачкою ОСОБА_1 здійснюються заходи самовільної реконструкції підвального приміщення за вищевказаною адресою, що належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 26.05.2005р. територіальній громаді в особі Одеської міської ради, що підтверджується тим, що зареєстрована відповідачем ОСОБА_2 декларація про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 142163192341 від 14.11.2016р. про реконструкцію квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані та цільового призначення була скасована наказом Управління ДАБК ОМР від 03.08.2018р. №01-13/210 ДАБК. Згідно відповіді Департаменту комунальної власності Одеської міської ради №01-19/5-06 від 09.01.2018р. встановлено, що у нежитлове приміщення №2, загальною площею 193,3 кв.м., увійшов об`єкт комунальної власності територіальної громади - нежитлове підвальне приміщення, площею 98,6 кв.м., та на даний час складає одне єдине приміщення.
Отже, заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 вважає, що ОСОБА_1 не є законним власником нежитлового приміщення №2, кафе-магазину, загальною площею 193,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Правовими підставами позову визначено положення статті 203, 215-216, 387-388, 391 ЦК України.
11 лютого 2019 року адвокат Пилипчук Олександр Вікторович в інтересах відповідачки ОСОБА_1 надіслав суду відзив на позов (т. 1, а.с. 99-106), згідно якого заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні із посиланням на те, що позивач, звертаючись до суду з дійсним позовом, помилково вважає, що нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 98,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 25 травня 2005 року таким, що належить територіальній громаді м. Одеси. Вказував, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2009 року по справі №2а-53/09 вказане свідоцтво № НОМЕР_2 про право власності від 25 травня 2005 року, видане виконкомом Одеської міської ради, було визнано недійсним. Одеська міська рада про розгляд справи №2а-53/09 була повідомлена та обізнана про існування такої справи.
Сторона прокуратури та позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з правових підстав, викладених у позовній заяві. 
Адвокат Пилипчук О.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_1  заперечував проти позову та просив відмовити з підстав того, що Одеська міська рада не  є власником підвального приміщення, а прокурор є неналежним позивачем по справі.
Суд, за згодою присутніх осіб, виходячи із положень частин 1, 3 ст. 223 ЦПК України, ухвалив проводити судове засідання за відсутності відповідача ОСОБА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року  у задоволенні позову заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради (код ЄДРПОУ 26697691, місцезнаходження м. Одеса, пл. Думська, буд. 1) та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (код ЄДРПОУ 26302595, місцезнаходження м. Одеса, влу. Артилерійська, буд. 1) до ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, місце проживання АДРЕСА_5 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_6 ) про визнання недійсним договору та витребування приміщення з чужого незаконного володіння відмовлено.
У апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі позивач, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
   У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси ОСОБА_1 представляє її адвокат.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились у судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах та у відзивах на подані апеляційні скарги адвоката Пилипчука Олександра Вікторовича в інтересах відповідачки ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, підлягають задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної  в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового  або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані  з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтями  316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).
За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право,   не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка  ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення кафе-магазину №2, загальною площею 193,3 кв.м., по АДРЕСА_2 , на підставі: - договору купівлі-продажу квартири №933 від 09 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; - довідки №000287, виданої 21.04.2017р. ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації»; - технічного паспорту б/н від 21.04.2017р., виданого ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації»; - технічного звіту за №1404/17 від 14.04.2017р., виданого експертом Гузєвою І.А..
Вказана квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2008 року за реєстровим номером 508 та Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації  від 14 листопада 2016 року №ОД 142163192341. Згідно договору купівлі-продажу №508 від 13 лютого 2008 року загальна площа квартири складала 69,9 кв.м., а житлова - 47,2 кв.м..
Державна реєстрація права власності за ОСОБА_3  на  квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., була проведена 25 листопада 2016 року державним реєстратором Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. (номер права власності 17667328, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1097415651101).
За договором купівлі-продажу від 09.12.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. №933, відповідачка ОСОБА_1 придбала у відповідача ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7 , загальною площею 170,4 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м..
У подальшому, 25 квітня 2017 року, державним реєстратором Філії КП «Комунальні-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області Глущенко А.О. змінена державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 170,2 кв.м., на нежитлове приміщення №2, кафе-магазину, загальною площею 193,3 кв.м., по АДРЕСА_2 . Підставою змін зазначено довідку серії та номер 000287, виданою 21.04.2017р. ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації» та технічний паспорт серії та номер б/н від 21.04.2017р., виданий ТОВ «Проф Бюро Технічної інвентаризації».
Як вбачається з позову та пояснень представника позивача, відповідачкою ОСОБА_1 здійснюються заходи самовільної реконструкції підвального приміщення за вищевказаною адресою, із включенням до складу своєї нерухомості підвального приміщення, загальною площею 98,6 кв.м., яке згідно позову є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 25.05.2005р..
Із даного приводу внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017160500007035 від 07 листопада 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння майном Одеської міської ради.
У Приморському районному суді м. Одеси перебувала адміністративна справа №2а-53/09 за позовом мешканців будинку АДРЕСА_2   до Одеської міської ради про визнання незаконним рішення та недійсним свідоцтва  про право власності.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2009 року позовні вимоги були задоволені: визнано незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №196 від 26 травня 2005 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 14 липня 2005 року на нежилі підвальні приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , яке видане Одеській міській раді  (т.1, а.с.159). Вказане рішення суду набрало законної сили 21 квітня 2019 року. (т. 1, а.с. 159).
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2009 року. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. При цьому, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Позивачем не обґрунтовано та не зазначено фактичних обставин, які б свідчили, що відповідачами порушено чи порушуються права позивача та всупереч статті 81 ЦПК України доказів такого порушення ним не надано, що, відповідно, свідчить про відсутність такого порушення.
Територіальна громада в особі Одеської міської ради не є власником підвального приміщення, пл. 98,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 .
Право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт становить «майно», яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та  швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року   у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції (995-004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у  рішеннях  судів  та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави,  на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт   1   статті   6  Конвенції зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.  Міра, до якої суд має виконати  обов`язок  щодо  обґрунтування  рішення,  може  бути різною  в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  Spain) від 9  грудня 1994 року,  серія A,  N 303-A,  п.  29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої  дії,  навівши  обґрунтування  своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення   обґрунтованого   рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні  можливість  оскаржити  його та отримати його перегляд вищестоящою  інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого  рішення  може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland),  N 49684/99, п. 30, від  27 вересня 2001 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору   або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних  та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які  у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження  й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази,  на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ані відповідачем ОСОБА_1 , ані її представником, адвокатом Пилипчуком О.В., ані відповідачем ОСОБА_3  ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено належним чином заперечення щодо заявлених позовних вимог. 
Так, відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
З указаної вище статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному
 будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень
 загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно,
 співвласниками самого будинку.
Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 1-2/2004 від 02 березня 2004 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) співвласники багатоквартирного будинку є співвласниками його допоміжних приміщень (горища, підвалу та ін.). Пункт 1.1. резолютивної частини даного рішення проголошує, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні тощо) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією (набуття права власності) ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення будь-яких додаткових дій. Згідно із пункту 1.2. вказаного Рішення власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України 09 листопада 2011 року  № 14-рп/2011, у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 , положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою
Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій,
 затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального
 господарства від 17 травня 2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового
 будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та
 побутового обслуговування мешканців будинку.
Згідно частини 3 статті 4 ЖК УРСР, у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) зробила правовий висновок, згідно якою «для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання».
З матеріалів справи вбачається, що спірне нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,6 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , є власністю територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради управління яким здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради, починаючи з 07.08.1948р., що підтверджується рішенням виконкому Сталінської районної ради депутатів трудящих від 07.08.1948р. №1511. 
У подальшому дане право закріпилося і після проголошення незалежності України, та було відображене у постанові Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішення Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991р. №266-ХХІ де сказано, що весь житловий і нежитловий фонд переходить до комунальної власності.
На вищевказаний об`єкт нерухомості на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26 травня 2005 року №196 територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради було видано свідоцтво про право власності від 14.07.2005р. серія НОМЕР_1 (т. 1, а.с.  22-24).
Дійсно, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2009 року позовні вимоги були задоволені: визнано незаконним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №196 від 26 травня 2005 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 14 липня 2005 року на нежилі підвальні приміщення, розташовані  за адресою: АДРЕСА_2 , яке видане Одеській міській раді, рішення суду набрало законної сили 21 квітня 2019 року.
При цьому, постановою суду першої інстанції у справі №2-а-53/09 не встановлено правовий статус спірного нежилого підвального приміщення як допоміжного, та судом лише у цій справі вказано на те, що власники приватизованих квартир у багатоквартирних будинках є співвласниками допоміжних приміщень.
Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна на час ухвалення рішення право власності на нежиле підвальне приміщення зареєстроване за територіальної громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Отже, наведене свідчить про приналежність нежилого підвального приміщення площею 98,6 кв.м. по АДРЕСА_2 до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Крім того, спірне підвальне приміщення за своєю правовою природою не є допоміжним, а отже, не могло належати власникам приватизованих і неприватизованих квартир, розташованих у будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується наявними у справі доказами.
За результатами обстеження нежитлового приміщення загальною площею 98,6 кв.м, результати якого зафіксовані актом обстеження та відображені у довідці від 09.01.2018р. №01-19/5-06, встановлено, що у нежитлові приміщення №2, загальною площею 193,3 кв.м., які зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_1 увійшов об`єкт комунальної власності територіальної громади, нежитлове підвальне приміщення, площею 98,6 кв.м, яке на даний час складає одне єдине приміщення (т. 1, а.с. 19-21).
У пунктах 1, 2, та 7 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. 
Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. 
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). 
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. 
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. 
У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. 
За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК». 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.
У абзаці п`ятому пункту 5 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину». 
Аналіз змісту статей 16, 203, 215 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:
по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;
по-друге, наявність підстав для оспорення правочину;
по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Згідно із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року  у  справі  №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Згідно із п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування
 в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради
 вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.
Із вказаних приписів вбачається, що рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської
 ради, однак враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження
 спірного приміщення не приймалось, приміщення вибуло з комунальної власності
 поза волею територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Узагальнюючи захист порушеного права шляхом застосування статей 330, 388 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження №61-47178св18) дійшов наступного правового висновку:  «віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача».
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою  (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що право комунальної власності на спірне підвальне приміщення,  загальною площею 98,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , порушено відповідачкою ОСОБА_1 й заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради правомірно заперечив дійсність договору купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, за яким до відповідачці ОСОБА_1 відійшла квартира АДРЕСА_1 , до якій увійшов об`єкт комунальної власності територіальної громади м. Одеси, нежитлове приміщення підвалу, площею 98, 6 кв.м., який складає єдине приміщення. Отже, на підставі статей 203, 215 ЦК України та статей 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» оспорюваний правочин підлягає визнанню недійсним.
Спірне підвальне приміщення, загальною площею 98,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вибуло із власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради поза волею власника, тому є законні підстави для витребування цього майна у відповідачки ОСОБА_1 ..
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові  від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення відповідача права на спірне приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на мірне володіння майном, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у статті Першого протоколу до Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на спірне приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що позбавлення права на спірне приміщення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Таким чином, приймаючи до уваги характер виниклих правовідносин, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном.
Більш того, незаконне вибуття у приватну власність окремої особи об`єкта комунальної власності фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим об`єктом комунальної власності, що вказує на суспільний інтерес.
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес, та незаконність засобу, на підставі якого об`єкт вибув із комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Зокрема, у справі «Менчинська проти Росії» (№42454/02, 15.01.2009), ЄСПЛ, відзначив, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави (п. 35).
Ураховуючи викладене, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, майнове право особи, може бути припинено у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.
При цьому, слід зазначити, що здійснення самовільної реконструкції квартири АДРЕСА_3 набуло суспільного резонансу та звернення зі скаргами інших мешканців цього будинку, про що свідчить публікація у мережі інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Більш того, за наслідками звернення в.о. начальника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Якименко Р.К. з приводу самовільного проведення будівельних робіт спірного підвального приміщення 07.11.2017р. слідчим відділом Приморського ВП в м. Одесі ТУ НП в Одеській області внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості №1201717605000007035 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Таким чином, звернення прокурора із позовом у цій справі в інтересах членів територіальної громади м. Одеси є виправданим та не суперечить усталеній практиці ЄСПЛ, оскільки є законним, відповідає суспільним інтересам та є пропорційним переслідуваним цілям.
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та  практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є не справедливим й не відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору судом апеляційної інстанції позивач отримав  ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Уданому випадку держава в особі державного органу пропорційне втручається у право відповідача на мірне володіння майном, а також це рішення відповідає критерію правомірного втручання в її право на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. 
Отже, позовні вимоги заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №522/11473/15 (провадження №61-47178св18) виходив з того, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення  полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі  №653/1096/16-ц).
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.
Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребовування майна.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі №488/5027/14-ц (провадження  №14-256 цс 18)».
За таких правових підстав, позовні вимоги заступника керівника Одеської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради в частині вимог про визнання незаконною державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., на ім`я ОСОБА_2 (номер запису про право власності 17667328 від 25.11.2016р.); визнання незаконної державної реєстрації на квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., (номер запису про право власності 17936688 від 09.12.2016р.); скасування запису про реєстрацію виправлень від 25.04.2017р. про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення №2 по АДРЕСА_2 , загальною площею 193.3 кв.м., за ОСОБА_1 (номер об`єкта в РПВН 22075701, індексний номер 34935635, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1097415651101) задоволенню не підлягають.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 203, 215, 388 ЦК України, у відповідності  до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про  задоволення позову частково в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.   В решті позову необхідно відмовити.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Прокуратура Одеської області понесла та документальна підтвердила сплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 19 483,00 грн. (т. 1, а.с. 1) та при подачі апеляційної скарги в сумі 29 225,65 грн. (т. 2, а.с. 45).
Позивач, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, поніс та документально підтвердив сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі  29 224,50 грн. (т. 2, а.с. 61).
У зв`язку із задоволенням позову та апеляційних скарг частково, колегія суддів вважає за необхідне присудити на користь прокуратури Одеської області витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 19 483,00 грн. та при подачі апеляційної скарги в сумі 29 225,65 грн., а всього на загальну суму 48 6708, 65 грн., та на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 29 224,50 грн. з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
  п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та витребування приміщення з чужого незаконного володіння задовольнити частково.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. №933, укладений між ОСОБА_2 , з одного боку, та ОСОБА_1 , з іншого боку, про продаж квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 170,4 кв.м., житловою площею 47,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкту 1097415651101.
Витребувати нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 98,6 кв.м., за адресою АДРЕСА_2 , з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
В решті позовні вимоги залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_6 ) в рівних частках на користь прокуратури Одеської області (місце знаходження: м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, р/р 3521308500564 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, код ЄДРПОУ 03528552, тел. 731-98-00, неприбуткова організація) витрати по сплаті судового збору при подачі при подачі позовної заяви в сумі 19 483,00 грн. та при подачі апеляційної скарги в сумі 29 225,65 грн., а всього на загальну суму 48 708, 65 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_6 ) в рівних частках на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (місце знаходження: м. Одеса, вул. Артелерійська, 1, р/р 37326036134299, МФО 820172, ДКСУ в м. Київ, код ЄДРПОУ 26302595, тел. 705-90-19) витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 29 224, 50 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 29 березня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                           М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк
 
Р.Д. Громік