Дата документу 02.02.2021 Справа № 336/4213/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/4213/15 
Провадження №22-ц/807/606/21 
Головуючий в 1-й інстанції – Зарютін П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кримської О.М., Дашковської А.В.,	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2018 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступник Акціонерне товариство «КРИСТАЛБАНК») про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання,- 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою, за якою просив суд видати дублікат виконавчого листа та поновити строк для його виконання по справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 33 081,73 доларів США – заборгованість за кредитом; 3 848,72 доларів США – заборгованість за відсотками; 129 913,44 гривень  – заборгованість з пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків, а також судові витрати по справі в сумі  3654 гривень.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2018 року, задоволено заяву.
Видано дублікат виконавчого листа № 336/4213/15, пр. № 2/336/2181/15, виданого 03.02.2016 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за заявою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та поновлено строк пред`явлення до виконання вказаного виконавчого документа.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що Банк звернувся до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого документа після закінчення строку встановленого для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Жодних доказів втрати виконавчого листа суду надано не було, жодних доказів поважності причин бездіяльності банку протягом двох років суд в своєму розпоряджанні не мав, а отже не було достатніх підстав для задоволення вимог Банку.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.07.2015 року задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу у сумі 33 081,73 доларів США – заборгованість за кредитом; 3 848,72 доларів США – заборгованість за відсотками; 129 913,44 гривень – заборгованість з пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків, а також судові витрати по справі в сумі 3654 гривень.

03.02.2016 року був виданий відповідний виконавчий лист.

01.06.2016 року державним виконавцем відділу ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним листом.

Згідно Єдиної державної системи виконавчого провадження, державним відділом виконавчої служби винесено постанову про завершення виконавчого провадження.

За поясненнями заявника, які спростовані не були, банк не отримав постанови про завершення чи повернення виконавчого листа та оригінал виконавчого документа на ім`я ОСОБА_1 . Повернення оригіналу виконавчого листа з відділу ДВС на адресу Банку не надійшло, на думку заявника, документи втрачено при пересилці.

Крім того, строк пред`явлення виконавчого листа у зв`язку із його втратою було пропущено.

Задовольняючи вимоги заяви, суд першої інстанції виходив з того, що у суду немає підстав не довіряти поясненням заявника щодо втрати оригіналу виконавчого листа та причин пропуску для пред`явлення його до виконання.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитись, оскільки вони є передчасними.

Та, відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно з ч.1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до п. 17.4 Розділу XIII Прикінцеві положення  до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, суд при вирішенні відповідно до ст.433 ЦПК України питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа, виданого на підставі судового рішення, повинен з`ясувати причини пропуску цього строку та, залежно від характеру цих причин, зробити висновок про їх поважність чи неповажність, а, відтак, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ч.3 ст. 433 ЦПК України, заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, розглядається в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в матеріалах справи відсутні дані про повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в суді першої інстанції. В матеріалах справи наявна розписка про отримання повістки про виклик (а.с. 172), яка не містить підпису ОСОБА_1 , а тому не може свідчити, що останній був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Крім того, судом першої інстанції не досліджено матеріали виконавчого провадження, щодо наявності чи відсутності в них виконавчого документу, а також фактів його надсилання боржнику.

Не надано оцінки поважності пропуску строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання, а також своєчасного звернення до суду для вирішення питання щодо видачі дублікатів виконавчих документів на поновлення зазначених строків.

На підставі вищезазначеного, ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою, тому відповідно ст.379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черкашина Івана Івановича задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2018 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 лютого 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                        С.В. Кухар

судді:                                                                 О.М. Кримська

А.В. Дашковська