ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 813/6575/15
касаційне провадження № К/9901/28342/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової  Р.Ф., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області (далі - Інспекція) на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 (суддя Брильовський Р.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 (головуючий суддя - Попко Я.С., судді - Хобор Р.Б., Сеник Р.П.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендком Захід» (далі - Товариство) до Державної податкової інспекції у Жовківському районні ГУ ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року Товариство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення 25.09.2015 №0002562210, від 20.07.2015 №0000782210, №0000792210, №0000802210 та №0000812210.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що: для обчислення повної фактичної собівартості продукції потрібно враховувати не лише інформацію, наведену у бухгалтерському обліку по проводках Дт 90 - Кт 27, а й по проводках Дт 231 - Кт 201, 203, 204, 207, 208, 931, 91, 66, 65, 47, 68, 23; Товариство правомірно включило до складу витрат вартість сільськогосподарських послуг, отриманих у 2013 році від ТОВ «Лендком ЮА», оскільки до кожного акту виконаних робіт (наданих послуг) були додані листи тракториста-машиніста та/або акти про використання сільськогосподарських матеріалів, які містять усі запитувані податковим органом дані, за винятком державних номерів обприскувачів, оскільки обприскувачі не підлягають державній реєстрації; проведення розрахунків з пайовиками за орендовані земельні ділянки у 2013 році було здійснено на суму 386594,53 грн., а на суму 573094,67 грн. - у 2014 році, що підтверджено відомостями на виплату орендної плати в натуральній формі, у зв`язку з чим Товариством були проведені відповідні коригування в бухгалтерському обліку, з огляду на що частка сільськогосподарського товаровиробництва у Товариства у 2013 році склала 78,28%.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 11.02.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016, позов задовольнив: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення 25.09.2015 №0002562210, від 20.07.2015 №0000782210, №0000792210, №0000802210 та №0000812210.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що: при обчисленні фактичної повної собівартості продукції необхідно враховувати не лише заплановану собівартість, а й витрати, передбачені пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України; на формування витрат на збут вплинути витрати на придбання послуг залізничного транспорту, брокерські послуги, послуги перевезення вантажним транспортом, послуги по зберіганню сільськогосподарської продукції, факт понесення яких підтверджується відповідними договорами та первинними бухгалтерськими документами; реальність господарських операцій з ТОВ «Лендком ЮА» підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не мають дефектів форми та змісту, та містять усю необхідну інформацію, яка дає можливість визначити її зміст, обсяг, учасників та інші характеристики; в бухгалтерському обліку Товариства, а саме у дебеті рахунку 6856 «Розрахунка з пайовиками» за грудень 2013 року було помилково відображено суму 959689,20 грн. (без ПДВ) як суму, на яку здійснено розрахунки з пайовиками за орендовані земельні ділянки, оскільки    при здійсненні проведення не було враховано, що фактичні розрахунки з пайовиками мали місце не у 2013 році, а у 2014 році, що підтверджується відомостями про виплату орендної плати в натуральній формі  зерном пшениці, які були надані до перевірки, з огляду на що частка сільськогосподарського товаровиробництва у Товариства у 2013 році склала 78,28%

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 22.12.2016 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Інспекції та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не надали належної правової оцінки тому, що: витрати, понесені Товариством на вирощування та доробку кукурудзи 3 класу перевищують доходи від реалізації цієї ж кукурудзи, з огляду на що перевіркою було враховано фактичну собівартість кукурузди; в актах виконаних робіт (наданих послуг), які були надані до перевірки, не вказано, якою сільськогосподарською технікою виконувались роботи, не вказано марку та державний номер обприскувача, а також не конкретизовано вид обприскування (зрошення водою, внесення мінеральних добрив, обприскування від шкідників тощо), а акти про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин не затверджені підписом керівника Товариства; у складі реалізації власної сільськогосподарської продукції за 2013 рік Товариством відображено реалізацію пшениці, придбаної у листопаді 2013 року у ТОВ «Лендком ЮА», якою було здійснено розрахунки з пайовиками за орендовані земельні ділянки, у зв`язку з чим частка сільськогосподарського товаровиробництва Товариства за 2013 рік становить 71%, що є порушенням вимог пункту 301.1 статті 301 Податкового кодексу України.  Решта доводів скаржника зводиться до цитування норм податкового законодавства та змісту актів перевірок.

У запереченні на касаційну скаргу Товариство просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 01.03.2021 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив справу до попереднього розгляду на 02.03.2021.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що Інспекція провела документальну планову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 15.05.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 15.05.2012 по 31.12.2014, результати якої оформлені актом № 232/13-23-2210/38208680 від 09.06.2015, за висновками якого Товариством були порушені, зокрема: вимоги пунктів 44.1, 44.3 статті 44, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пунктів 138.1, 138.2, 138.8 статті 138, підпунктів 138.10.2, 138.10.3, 138.10.5 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток на суму 783245,00 грн. за 2013 рік, заниження податку на прибуток за 2013 рік на суму 165887,00 грн. та невідображення податку на прибуток за 2014 рік на суму 1542657,00 грн.; вимоги пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 159633,00 грн. (у тому числі: за листопад 2013 року - 70738,00 грн., зва грудень 2013 року - 9867,00 грн., за червень 2014 року - 25530,00 грн., за серпень 2014 року - 53498,00 грн) та до завищення від`ємного значення з податку на додану вартість (рядок 24 декларації) за грудень 2014 року на 2718,00 грн.

На вказаний акт перевірки Товариством були подані заперечення, за результатом розгляду яких висновки акту перевірки були залишені без змін.

Також, в процедурі адміністративного оскарження прийнятих на підставі акту перевірки податкових повідомлень-рішень Інспекцією була проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 15.05.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 15.05.2012 по 31.12.2014, результати якої оформлені актом № 299/13-23-2201/38208680 від 23.09.2015, за висновками якого підтверджено порушення, які викладені в акті перевірки № 232/13-23-2210/38208680 від 09.06.2015, а саме: вимоги пунктів 44.1, 44.3 статті 44, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пунктів 138.1, 138.2, 138.8 статті 138, підпунктів 138.10.2, 138.10.3, 138.10.5 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток на суму 783245,00 грн. за 2013 рік, заниження податку на прибуток за 2013 рік на суму 14789,00 грн. та невідображення податку на прибуток за 2014 рік на суму 1602920,00 грн.

Зокрема, у актах перевірки було вказано, що: Товариство завищило значення рядка 05.1 «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» за 2013 рік на суму 1321544,00 грн. в результаті завищення собівартості реалізованої кукурудзи 3 класу, оскільки витрати, понесені Товариством на вирощування та доробку кукурудзи перевищують доходи від реалізації цієї ж кукурудзи; до перевірки не було надано належним чином оформлених дорожніх листів тракториста-машиніста та актів про використання сільськогосподарських матеріалів, а надані Товариством документи не підтверджують факт надання йому послуг з обприскування; відповідно до поданого Товариством розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2013 рік (від 12.02.2014 № 1400007283) питома вага доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва Товариства за 2013 рік становить 86,47%, тоді як перевіркою встановлено, що Товариством зайво відображено у складі реалізації власної сільськогосподарської продукції вартість пшениці, яку було придбано у листопаді 2013 року у ТОВ «Лендком ЮА», та якою було здійснено розрахунки з пайовиками за орендовані земельні ділянки, у зв`язку з чим частка сільськогосподарського товаровиробництва Товариства за 2013 рік становить 71%.

На підставі висновків вказаного акту перевірки та з урахуванням процедури адміністративного оскарження Інспекція прийняла податкові повідомлення-рішення: № 0000792210 від 20.07.2015, яким Товариству зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток за 2013 рік на 783245,00 грн.; № 0000812210 від 20.07.2015, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 159633,00 грн. - за основним платежем та на 39908,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № 0000812210 від 20.07.2015, яким Товариству зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 2718,00 грн.; № 0002562210 від 25.09.2015, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 1617709,00 грн. - за основним платежем та на 404597,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 Податкового кодексу України. 

Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Абзацом першим пункту 44.2 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати  - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

За приписами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється Міністерством фінансів України, яке затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

При цьому, пунктом 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Згідно з пунктом 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати. Виробнича собівартість продукції зменшується на справедливу вартість супутньої продукції, яка реалізується, та вартість супутньої продукції в оцінці можливого її використання, що використовується на самому підприємстві. Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством

Положеннями підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.  Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. 

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Тобто, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування та податковий кредит можуть вважатися не підтвердженими. 

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують понесені витрати, платник податку має право на віднесення таких витрат до витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, а податку на додану вартість - до складу податкового кредиту.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Згідно з частиною другою  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, та податкового кредиту з податку на додану вартість, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. 

Наведене випливає зі змісту частини першої  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статті 72 цього Кодексу.

Згідно зі  статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, суди встановили, що: Товариством повною мірою було підтверджено реальність здійнених господарських операцій з ТОВ «Лендком ЮА» на загальну суму 974105,52 грн. за період, що перевірявся, зокрема, наданими до перевірки документами: договором від 31.08.2012 року, відповідно до умов якого виконавець (ТОВ «Лендком ЮА») надає, а замовник (Товариство) приймає та оплачує послуги у рослинництві, пов`язані з вирощуванням продукції, включаючи, але не обмежуючись: передпосівними роботами на угіддях, що можуть включати оранку, дискування, культивацію, обприскування, догляд за продукцією в процесі її дозрівання, внесення добрив на угіддя з метою підвищення урожайності, збір урожаю; актами виконання робіт (послуг); актами про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин; листами тракториста-машиніста, платіжними документами, оборотно-сальдовими відомостями по рах. 631 «Розрахунка з вітчизняними постачальниками», картками рахунків 631 по контрагенту ТОВ «Лендком ЮА», розшифровками витрат. У бухгалтерському обліку вартість послуг (обприскування) Товариством відображено відповідними бухгалтерськими проводками.

Також, судами було встановлено, що на формування витрат на збут, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування за 2013 рік на суму 334792,00 грн., вплинули витрати на придбання послуг залізничного транспорту, брокерські послуги, послуги перевезення вантажним транспортом, послуги по зберіганню сільськогосподарської продукції. Вказана сума витрат підтверджена договором від 06.11.2013 №2РО611, укладеним Товариством та ТОВ «Майстер Карго», актом надання послуг №ОУ-130205 від 17.12.2013, підписаним з ТОВ «Майстер Карго», про організацію транспортно-експедиторського обслуговування на суму 264433,33 грн. (без податку на додану вартість), актом надання послуг №ОУ-130206 від 19.12.2013, підписаним з ТОВ «Майстер Карго», про організацію транспортно-експедиторського обслуговування на суму 66108,33 грн. (без податку на додану вартість), актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №01/12/ТБ від 31.12.2013, підписаним з ТОВ «ТЕК «Зектер» про виконане митно-брокерське обслуговування на суму 4250,00 грн. (без податку на додану вартість).

При цьому, доводи скаржника про те, що надані Товариством документи не підтверджують факт надання ТОВ «Лендком ЮА» йому послуг з обприскування, оскльки не містять усіх необхідних реквізитів, були обгрунтовано відхилені судами попередніх інстанцій як безпідставні, оскільки до кожного акту виконаних робіт (наданих послуг) були додані листи тракториста-машиніста та/або акти про використання сільськогосподарських матеріалів, які містять усі запитувані податковим органом дані, за винятком державних номерів обприскувачів, оскільки обприскувачі не підлягають державній реєстрації, з урахуванням того, що незначні недоліки у заповненні реквізитів первинних бухгалтерських документів не роблять їх недійсними та не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів.

Крім цього, судами попередніх інстанцій було встановлено, що у 2013 році Товариством було проведено розрахунок з пайовиками за оренду земельних ділянок на суму 386594,53 грн. (без податку на додану вартість), а в 2014 році провів - на суму 573094,67 грн. (без податку на додану вартість), що підтверджується первинними документами, а саме: відомостями на виплату орендної плати в натуральній формі, які оформлялися при усіх виплатах орендної плати пайовикам в 2014 році у натуральній формі  зерном пшениці, які були надані перевіряючим під час проведення перевірок. У регістрах бухгалтерського, а по дебету рахунка 6856 «Розрахунки з пайовиками» за грудень 2013 року Товариством було помилково відображено суму 959689,20 грн. (без податку на додану вартість) як суму, на яку здійснено розрахунки з пайовиками за орендовані земельні ділянки, оскільки    при здійсненні проведення не було враховано, що фактичні розрахунки з пайовиками мали місце частково у 2013 році, а в іншій частині - у 2014 році. Допущену помилку у регістрах бухгалтерського обліку було виправлено Товариством у лютому 2014 року шляхом виключення проведення за грудень 2013 року.

З урахуванням наведених вище обставин судами попередніх інстанцій було встановлено, що частка сільськогосподарського товаровиробництва Товариства у 2013 році складала 78,28%, а не 71%, як зазначала Інспекція у актах перевірки.

Таким чином, доводи Інспекції, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі обставин, з огляду на що підстави для скасування ухвалених у даній справі рішень відсутні. 

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 - залишенню без змін. 

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 11.02.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова