ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/60/21 Справа № 201/8074/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року 
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ об`єкта нерухомого майна в натурі та визнання права власності в цілому на окремий об`єкт нерухомості, -

ВСТАНОВИЛА:
В липні 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.
В липні 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов зустрічний позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ об`єкта нерухомого майна в натурі та визнання права власності в цілому на окремий об`єкт нерухомості.
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року в задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя – відмовлено.
Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділ об`єкта нерухомого майна в натурі та визнання права власності в цілому на окремий об`єкт нерухомості – задоволено.
Поділено в натурі та зазначити наступний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреси:
І. АДРЕСА_1 (загальною площею 91,0 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м.);
АДРЕСА_2 , сарай літ. «В» (загальною площею 46,6 кв.м.)
Визнано за ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , право приватної власності на новоутворений об`єкт нерухомого майна, сарай літ. В, загальною площею 46,6 (сорок шість цілих шість десятих) кв.м., виділений з квартири АДРЕСА_3 .
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року по справі №201/8074/19.
       Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2012 року (справа № 200/6227/13ц) визнано за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 право власності на сарай літ. В, загальною площею 46,6 (сорок шість цілих шість десятих) кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_2 та є приналежністю кв. 4 цього будинку. 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2013 року по даній справі позивачу роз`яснено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2012 року визнано за ОСОБА_3 право власності на сарай літ. В, загальною площею 46,6 (сорок шість цілих шість десятих) кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_2 та є приналежністю кв. 4 цього будинку.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 липня 2014 року вказаний сарай знаходиться у приватній власності ОСОБА_3 . 
Згідно з технічним паспортом на кв. АДРЕСА_3 сарай літ. «В» є відокремленим від кв.4, має окремий вхід і може бути виділений в натурі як новоутворений об`єкт нерухомого майна. 
Згідно висновку, виданого ФОП « ОСОБА_4 », за технічними показниками, приміщення квартири та сарая є відокремлені, мають окремий вхід та вихід і можуть бути виділені в натурі та зазначено наступний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреси:
І. АДРЕСА_1 ;
АДРЕСА_2 , сарай літ. «В»
Відповідно до ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.
Згідно із п.20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.
Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.
       А тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що право власності на спірне майно сарай було оформлено право власності ОСОБА_3 ще 31.07.2014 року, а тому не є спільною власністю подружжя. 
       Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про те, що вказане нерухоме майно є предметом судового розгляду в Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області у справі про розподіл майна подружжя, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.02.2020 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.12.2020 року було встановлено, що сарай літ. В загальною площею 46,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 не можливо віднести до об`єкту спільної сумісної власності подружжя (а.с. 204-210, 211). 
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду – без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова