Справа № 444/2343/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2966/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
Категорія:16

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
                09 лютого 2021 року                                          м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Жукровської Х.І.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Блонського М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 липня 2019 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі її законного представника – ОСОБА_2 , Головного управління держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним рішення та скасування державної реєстрації права на земельну ділянку, 

                               в с т а н о в и л а:
У серпні 2018 року публічне акціонерне товариство, в подальшому перейменоване на акціонерне товариство, «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернулось до суду з позовом, в якому просило визнати незаконним та скасувати рішення ХХVІ сесії VI демократичного скликання Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області №13 від 24.08.2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у спільну часткову власність земельної ділянки в с. М.Грибовичі» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права на земельну ділянку.
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державного територіально-галузевого об`єднання (далі – ДТГО) «Львівська залізниця».
Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, загальною площею 41,3104 га, ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Рудно – Підбірці від 11 км + 115м до 15 км + 550 та від 16 км + 100 м до 17 км + 200 м в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області для забезпечення функціонування залізничного транспорту в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі – Залізниця) перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області в межах, зазначених у цьому плані. 
Згідно акту обстеження від 16.02.2016 року в складі працівників Залізниці під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах населеного пункту на території Грибовицької сільської ради Жовківського району було виявлено, що на 13 км + 225 м – 13 км + 245 м перегону Рудно – Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів, де ширина смуги відведення Залізниці згідно «Плану полоси відводу лінії Рудно – Підбірці Львівської залізниці від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області м.Київ, 1962» становить 25 м від осі головної колії, знаходиться дерев`яна розвалена будівля, яка належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , площа перетину земельної ділянки Залізниці та відповідачів становить 0,0336 га.
Право власності на земельну ділянку у відповідачів виникло на підставі рішення ХХVІ сесії VI демократичного скликання Грибовицької сільської ради від 24.08.2014 року №13 і згідно якого було проведено державну реєстрацію права власності відповідачів на земельну ділянку, кадастровий номер: 4622782300:05:003:0039, загальною площею 0,0454 га.
Рішення Грибовицької сільської ради та виданий на його підставі державний акт позивач вважає незаконними, оскільки порушено право Залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, за яку Залізниця сплачує земельний податок, що підтверджується податковою декларацією зі сплати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2017 рік та довідкою з технічної документації про інформацію з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями закріплені земельні ділянки на території Жовківського району Залізницею.
Вказує, що право Залізниці на користування спірною земельною ділянкою відповідно до ст. 11 ЦК України виникло безпосередньо на підставі актів цивільного та земельного законодавства, які визначали порядок та умови набуття залізницями права користування землями залізничного транспорту, умови їх передачі іншим особам, а План полоси відводу лінії Рудно – Підбірці Львівської залізниці від 1962 року є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.
Стверджує, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення в 1962 році права Залізниці на землі смуги відведення в межах Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).
Позивач зазначає, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. 
Наголошує, що відповідач Грибовицька сільська рада Жовківського району Львівської області під час прийняття оскаржуваного рішення порушила норми п. б ч. 4 ст. 84 ЗК України, який визначає, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. Майно Залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання.
Звертають увагу на те, що спірна земельна ділянка в межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури і Ззалізниця як суміжний користувач не погоджувала ні проект відведення спірної земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та у жодному випадку не надавала погодження на вилучення спірної земельної ділянки.
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 15 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Рішення суду оскаржив позивач АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
Апелянт вважає неправильним посилання суду на «Инструкцию о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полос отвода» від 30.01.1963 року та ст. 10 Закону СРСР від 13.12.1968 року «Про затвердження основ законодавства СРСР і союзних республік», якими було встановлено обов`язковість оформлення державних актів на право користування землею та видачі їх землекористувачам, оскільки вищевказані нормативно-правові акти були прийняті після виготовлення у 1962 році «Плану границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги».
Звертає увагу, що План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, є належним доказом на підтвердження виникнення права користування спірною земельною ділянкою.
Наголошує, що право Залізниці на постійне користування спірною земельною ділянкою виникло безпосередньо на підставі актів цивільного та земельного законодавства, якими є: перша Конституція СРСР 1924 року, яка закріпила право виключної державної власності на землю; Союзний земельний закон від 15.12.1928 року, який встановив, що право виключної державної власності на землю визнано за СРСР (ст.1), і з цього часу земельні фонди всіх союзних республік були перетворені в єдиний земельний фонд СРСР, який став єдиним суб`єктом виключного права державної власності на землю; Постанова ЦВК СРСР від 15.12.1928 року, згідно з якою землі для потреб транспорту вважаються землями спеціального призначення (ст.54), використовуються на підставі особливих положень про ці землі (ст.55), і Союз РСР безпосередньо здійснює розпорядження землями, які відведені підприємствам та організаціям загальносоюзного значення (п.п. «б» ст.2); Положення про землі надані транспорту, затверджене постановою Ради народних комісарів СРСР №50 від 07.02.1933 року (діяло на землях залізничного транспорту УРСР до 1981 року), згідно з яким, до земель, наданих транспорту, відносились землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури. Постановою Ради Міністрів СРСР від 08.01.1981 року №24 було затверджено Положення про землі транспорту.
Апелянт зазначає, що на момент побудови залізничної колії у 1958 році та складення Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці у 1962 році, реєстрація права на земельні ділянки законодавством не передбачалась.
Наголошує, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці та належить до земель залізничного транспорту. 
Представник відповідача ОСОБА_2 , яка також є законним представником недієздатної ОСОБА_3 , – адвокат Блонський М.А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.
Зазначає, що спірна земельна ділянка набута відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність на підставі рішення Грибовицької сільської ради №13 від 24.08.2014 року.
Звертає увагу, що згідно даних погосподарської книги Грибовицької сільської ради (1953-1955 р.р.), на спірній земельній ділянці в 1918 році був побудований будинок, тобто ще задовго до 1962 року, як позивач набув право користування землями захисної смуги. 
Вважає, що суд надав належну правову оцінку доказам, які подав позивач на підтвердження своїх вимог, і дійшов правильного висновку про відсутність у позивача належного доказу, який би підтверджував його право на земельну ділянку.
Наголошує, що твердження позивача про самовільне захоплення відповідачами спірної земельної ділянки є безпідставними та спростовується долученою довідкою про дату побудови будинку за вказаною вище адресою та розмір закріпленої за цим господарством земельної ділянки, які свідчать про те, що будинок на цій земельній ділянці був побудований та перебував до утворення залізничної колії та влаштування смуги відведення, і власниками цього будинку на даний час є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.    
Судом встановлено, що згідно з Планом смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах Нестеровського (на сьогоднішній день Жовківського) району Львівської області від 1962 року під об`єктами залізничного транспорту знаходиться земельна ділянка (смуга відведення), від 11 км+ 115 м до 15 км+ 550 м. та від 16 км + 100 м до 17 км + 200 м.
16 лютого 2016 року комісією в складі працівників виробничого структурного підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах населеного пункту на території Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області було виявлено, що на 13 км + 225 м – 13 км + 245 м на перегоні Рудно – Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів на відстані 12 м від осі головної колії знаходиться дерев`яна розвалена будівля, при ширині смуги відведення залізниці 25 м, яка розташована на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , переданій у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з рішенням ХХVІ сесії VI демократичного скликання Грибовицької сільської ради від 24.08.2014 року №13 «Про затвердження технічної документації із землеустрою та передачі у спільну часткову власність земельної ділянки в с. М.Грибовичі», котре позивач просить визнати незаконним та скасувати.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано План смуги відводу та податкову декларацію з плати за землю, яка на думку позивача, підтверджує факт сплати Залізницею земельного податку за спірну земельну ділянку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що він є належним користувачем земельної ділянки, яка частково перетинається із земельною ділянкою, переданою у власність відповідачам.
Проте з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне. 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Відповідно до пункту б частини четвертої статті 84 Земельного Кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту.
Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».
До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням статті 68 ЗК України.
Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 24 червня 2015 року у справі №3-305гс15-ц, Верховного Суду, викладеними у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 466/190/14-ц (провадження № 61-1366св18).
Статтями 1, 4 Положення «Про землі, надані транспорту», затвердженого 07 лютого 1933 року Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР №58 і Ради народних комісарів СРСР №50, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в тому числі - і залізничному), визнавалися землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об`єктами залізничної інфраструктури.
Вказане Положення діяло до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР від 08 січня 1981 року № 24 «Про затвердження Положення про землі, надані транспорту».
Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року, чинним на час набуття у 1956 році Залізницею права на земельні ділянки, передбачалося, що землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.
Разом з тим вимог щодо виготовлення та отримання державного акта законодавством не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Загальних основ землекористування та землеустрою», затверджених Постановою ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року.
Земельним кодексом Української РСР від 25 жовтня 1922 року (в редакції від 08 липня 1970 року), постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року» (далі - Постанова №562) право Залізниці на користування земельною ділянкою, яка належить до земель залізниць, до оформлення ним права власності або землекористування гарантувалося.
Згідно з пунктом 5 Постанови №562 громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.
Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року №563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею.
Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже відсутня вимога закону щодо обов`язкового виготовлення Залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 лютого 2018 року у справі № 909/277/16 зазначено, що: «частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт» (в редакції з 10 листопада 1994 року) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. Статтею 23 наведеного Закону встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша). До складу земель залізничного транспорту входять землі, що прилягають до залізничного полотна, є смугою відведення залізниць і надаються їм у користування відповідно до чинного законодавства (частина друга). Згідно частини першої статті 69 Земельного кодексу України (в редакції від 05 травня 1993 року) землями транспорту, зв`язку та іншого призначення визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного, морського, внутрішнього водного, повітряного та трубопровідного транспорту, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередачі та зв`язку. Частиною 3 статті 4 наведеного Кодексу встановлено, що землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Разом з тим, положеннями частини 4 цієї статті визначено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі транспорту. Згідно статті 44 вказаного Кодексу порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню (частина перша). Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом (частина друга). 
Отже, на момент прийняття відповідачем оспорюваного рішення, спірна земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні позивача на підставі відповідних рішень виконавчого комітету Нестерівської районної ради депутатів трудящих.
За таких обставин, наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.
Тому заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що Укрзалізниця надала достатньо доказів на підтвердження її права користування чи розпорядження частиною спірної земельної ділянки названою вище площею. 
Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11 (провадження № 14-525цс18) вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Враховуючи викладене, частина спірної земельної ділянки належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватись у приватну власність, тому сільська рада не мала законних підстав щодо розпорядження землями такої категорії.
Відтак, наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування. 
Разом з тим, у відзиві на позовну заяву (а.с.86-88 т.1) представник відповідачів заявив вимогу про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
На підставі Закону №4176-VІ, що набрав чинності 15 січня 2012 року, виключено пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, яким було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Однак, відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4176-VI, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.
Оскільки Закон №4176-VІ набрав чинності 15 січня 2012 року, строк звернення до суду, згідно із Прикінцевими та перехідними положеннями закінчився 15 січня 2015 року, а позивач звернувся до суду із цим позовом у серпні 2018 року, в якому просив скасувати рішення органу місцевого самоврядування за 2014 рік, тобто пропустив строк позовної давності, і заяви про поновлення пропущеного строку із зазначенням причин, які б можна було визнати поважними, не подав і в судовому засіданні апеляційного суду таких причин не назвав, а тому колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про які заявлено стороною відповідачів, а тому у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» необхідно відмовити саме з цієї підстави.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною другою цієї статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

        п о с т а н о в и л а: 
апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 15 липня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування рішення ХХVІ сесії VI демократичного скликання №13 від 24.08.2014 року Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області та скасування державної реєстрації права власності  ОСОБА_2 та  ОСОБА_3  на земельну ділянку, загальною площею 0,0454 га, в АДРЕСА_1 , – відмовити за спливом позовної давності. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 19 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                                 Бойко С.М.
       
Судді:                                                                         Копняк С.М. 
       
                                                                Ніткевич А.В.