ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 березня 2021 року
м. Харків

справа № 628/355/20
провадження № 22-ц/818/850/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Коваленко О.А., в залі суду в місті Куп`янську Харківської області (повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2020 року), -
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання у сумі 317 423,34 грн. 
Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання починаючи з 22 червня 2018 року по 21 січня 2020 року в загальному розмірі 322 835, 51 грн., з яких 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 106 132, 67 грн. та інфляційних витрат за весь час прострочення у розмірі 216 702, 84 грн.  Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 3174, 23 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19 800 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову та перерозподілити судові витрати.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, щовідсутня вина відповідача у невиконанні грошового зобов`язання, оскільки він не має можливості добровільно виплатити усю суму боргу позивачу, адже приватним виконавцем накладений арешт на все його майно. Таким чином, на думку відповідача, стягувач та приватний виконавець штучно затягують виконання рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року у справі №628/4180/15-ц. Крім того, апелянт вважає, що позивачем та судом неправильно розраховані 3% річних та індекс інфляції. Також сума витрат на правову допомогу, яка стягнута з відповідача на користь позивача, не відповідає критерію реальності таких витрат, принципу співрозмірності та розумності.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Мирось Сергій Васильович надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу – залишити без задоволення. Крім того просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, що складаються з витрат на правничу допомогу в розмірі 4 950 грн.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов`язання за рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року у справі №628/4180/15-ц відповідач не виконав, тому, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, наявні підстави для стягнення з відповідача 322 835,51 грн., з яких: 3% річних від простроченої суми - 106 132,67 грн. та індексу інфляції - 216 702,84 грн. Також суд вважав доведеними витрати на правову допомогу у розмірі 19 800 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що заочним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року, залишеного без змін ухвалою суду апеляційної та касаційної інстанції, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 2 234 048,90 грн. та судові витрати в розмірі 6090 грн. (а.с.7-10). 
На виконання вказаного рішення суду 03 серпня 2018 року Куп`янським міськрайонним судом Харківської області був виданий виконавчий лист (а.с.11).
25 вересня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляк В.В. відкрито виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення від 02 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми грошових коштів у розмірі 2 234 048,90 грн. та судових витрат (а.с.12). 
Приватним виконавцем вчинено ряд виконавчих дій (а.с.15), проте вищевказане рішення суду не виконане.
13 вересня 2019 року стягувач ОСОБА_1 направив на адресу боржника ОСОБА_2 лист-вимогу про відшкодування заподіяної шкоди у зв`язку із невиконанням судового рішення, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України (а.с.16-18).
Вказану вимогу ОСОБА_2 отримав 14 вересня 2019 року, проте своїх зобов`язань відповідач не виконав.
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що, починаючи з 22 червня 2018 року і до 21 січня 2020 року, заборгованість за рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року відповідачем не сплачувалась, у зв`язку з чим йому, як кредитору, завдано майнової шкоди у вигляді 3% річних у розмірі 106 305,71 грн. та інфляційних витрат за весь час прострочення в розмірі 211 117,63 грн., а всього на загальну суму 317 423,34 грн. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 317 423, 34 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 3174,23 грн., а також витрати на надання правової допомоги у розмірі 19 800 грн.
Згідно з ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Таким чином законодавство України передбачає обов`язок боржника (відповідача) добровільно і своєчасно виконати рішення суду.
Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
В свою чергу, положеннями ч.2 ст.18 ЦПК України передбачено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Матеріали справи свідчать про те, що 25 вересня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Попляком В.В. відкрито виконавче провадження № 60159600 з виконання виконавчого листа № 628/4180/15-ц, виданого 03 серпня 2019 року Куп`янським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 234 048,90 грн., судових витрат у розмірі 6 090 грн., в всього 2 240 138,90 грн. (а.с.11-13).
З відомостей про виконавче провадження № 60159600 убачається, що за період з 25 вересня 2019 року по 12 грудня 2019 року приватним виконавцем було винесено декілька постанов про накладення арешту на майно боржника (а.с.15).
Таким чином рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року відповідачем не виконане.
За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. 
Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.
Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Згідно ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається можливість виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. 
Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.
Відповідно до статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
З матеріалів справи убачається, що відповідач  ОСОБА_2  має грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 2 234 048,90 грн., що підтверджується рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості.
З огляду на те, що відповідач не виконав рішення суду, тобто порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Разом з тим колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду в  частині стягнення суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права - стягнення суми боргу, в силу ст. 12 ЦПК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання у розмірі 317 423, 34 грн. (а.с.5).
Натомість рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання в загальному розмірі 322 835, 51 грн. 
Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що не відповідає вимогам закону.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання слід змінити, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 22 червня 2018 року по 21 січня 2020 року, в загальному розмірі 317 423,34 грн.
Крім того вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 800 грн. задоволенню не підлягають, оскільки вказані витрати не доведені позивачем.
Так, відповідно до частин 3, 4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 5 статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Матеріали справи свідчать про те, що 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 та адвокат Мирось С.В. уклали договір про надання правової допомоги (а.с.20).
Позивачем наданий до суду попередній (орієнтовний) розрахунок понесених судових витрат та орієнтовних витрат клієнта за договором про надання правової допомоги від 06 вересня 2019 року (а.с.22). 
Проте позивачем не надано суду документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Матеріали справи також не містять погодженого з замовником акту виконаних адвокатом робіт за договором від 06 вересня 2019 року.
Інформація, яка міститься в попередньому (орієнтовному) розрахунку витрат клієнта за договором про надання правової допомоги від 06 вересня 2019 року, - не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що витрати на правову допомогу у розмірі 19 800 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, - є доведеними.
Витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, при яких суд має надати оцінку їх співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову тощо.
При цьому цивільним процесуальним законом, зокрема статтею 137 ЦПК України, чітко передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг). Детальний опис робіт передбачає собою зазначення конкретних видів робіт, їх вартість та кількість витраченого часу на їх виконання.
Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. У зв`язку з чим, рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 800 грн. слід скасувати та у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.
При цьому в частині судового збору рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2020 року в частині стягнення суми боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання – змінити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 22 червня 2018 року по 21 січня 2020 року, в загальному розмірі 317 423,34 грн.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 вересня 2020 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 800 грн. – скасувати та у задоволенні вказаних вимог - відмовити. 
В частині судового збору рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 04.03.2021 року.