ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду
Уркевича В.  Ю.

27 січня 2021 року 
м. Київ

у справі №  906/706/19 

за позовом керівника Бердичівської місцевої прокуратури в особі: 1) Житомирської обласної державної адміністрації; 2) Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області
до Товариства з додатковою відповідальністю «Житомирське обласне сільськогосподарсько-рибоводне підприємство»,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державного підприємства «Укрриба»
про припинення права постійного користування, скасування державного акту, скасування запису про реєстрацію державного акту, зобов`язання повернути земельну ділянку.

1. Історія справи
1.1. Керівник Бердичівської місцевої прокуратури звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації (далі - позивач-1) та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - позивач-2) до Товариства з додатковою відповідальністю «Житомирське обласне сільськогосподарсько-рибоводне підприємство» (далі - відповідач) про припинення права постійного користування 8 земельними ділянками. Позовні вимоги судом першої інстанції було роз`єднано, виділено в окремі провадження. В даній справі розглядалися позовні вимоги про припинення права постійного користування земельною ділянкою, розташованою на території Вербівської сільської ради Ружинського району Житомирської області з цільовим призначенням для риборозведення на промисловій основі, скасування відповідного державного акта на право постійного користування спірною земельною ділянкою, виданого Житомирському обласному державному виробничому сільськогосподарсько-рибоводному підприємству, скасування запису про реєстрацію зазначеного державного акта, зобов`язання відповідача повернути Житомирській обласній державній адміністрації земельну ділянку водного фонду.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державне підприємство, якому було надано земельну ділянку в постійне користування, припинилось, а відповідач, що утворився після приватизації державного підприємства, відповідно до приписів земельного законодавства не має права на отримання земельної ділянки в постійне користування, тому така земельна ділянка підлягає поверненню позивачу-1, який здійснює правомочності власника цієї земельної ділянки.
1.3. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 04.12.2019 позов задоволено.
1.4. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку з припиненням діяльності державного підприємства (Житомирського обласного державного виробничого сільськогосподарсько-рибоводного підприємства) право постійного користування земельною ділянкою припиняється і в порядку правонаступництва до нової (новоствореної, реорганізованої) особи не переходить. Відповідач не є підприємством державної або комунальної власності, тому на нього не поширюється дія статті 92 Земельного кодексу України щодо права постійного користування земельною ділянкою. Спірна земельна ділянка є землею державної форми власності, тому підлягає поверненню позивачу-1. Інші позовні вимоги є похідними, тому також підлягають задоволенню.
1.5. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 рішення суду першої інстанції скасовано частково, резолютивну частину рішення викладено в іншій редакції. Позов задоволено частково, постановлено повернути відповідачем позивачу-1 до земель державної власності земельну ділянку водного фонду, в іншій частині позову відмовлено.
1.6. Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що перетворення державного підприємства у відкрите акціонерне товариство без державної частки є юридичним фактом для припинення права користування земельною ділянкою, автоматичне переоформлення прав землекористування законодавством не передбачено. Вимога до відповідача про припинення права користування задоволенню не підлягає, оскільки заявлена до відповідача, який такого права не має і який не отримав його у порядку правонаступництва. Вимоги про скасування державного акту на право постійного користування та запису про його реєстрацію також не підлягають задоволенню, оскільки він був законно виданий державному підприємству, правонаступником якого відповідач не є з урахуванням того, що право постійного користування земельною ділянкою припинилось з припиненням діяльності державного підприємства. Відповідач користується земельною ділянкою державної форми власності безпідставно, відповідач не є правонаступником державного підприємства, тому земельна ділянка має бути повернута позивачу-1.
1.7. Не погодившись із таким судовим рішенням, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу-1 земельну ділянку та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
1.8. Верховний Суд постановою від 27.01.2021 касаційну скаргу відповідача задовольнив; постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 та рішення Господарського суду Житомирської області від 04.12.2019 у справі №    906/706/19 в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу-1 до земель державної власності земельну ділянку водного фонду скасував; ухвалив в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовив.
1.9. Відповідно до частини третьої статті 34 Господарського процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
2. Зміст окремої думки
2.1. Згідно із частиною першою статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
2.2. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування»; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі (частина друга статті 92 Земельного кодексу України».
2.3. З наведених приписів земельного законодавства вбачається, що право постійного користування земельною ділянкою, по-перше, є похідним від права власності, причому виключно від державної чи комунальної власності на землю, а по-друге, може належати обмеженому колу суб`єктів, які виконують публічні, соціальні, освітянські функції або ж надавати послуги загального користування значній кількості споживачів. 1
2.4. Підстави припинення права користування (у тому числі й постійного) земельною ділянкою встановлено статтею 141 Земельного кодексу України. Згідно з пунктом «в» частини першої цієї норми підставою припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. Так само й пункт 3 частини першої статті 27 Земельного кодексу від 18.12.1990 N 561-XII (в редакції Закону від 13.03.92 № 2196-XII), чинного до 01.01.2002, регламентував, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства.
2.5. Частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

____________________________
1Детальніше див.: Уркевич В. Право постійного користування земельною ділянкою: проблеми теорії та практики // Право України. 2020. № 5. С. 143-157.

2.6. За таких обставин припинення державного підприємства у будь-якій з наведених форм - реорганізації чи ліквідації, матиме своїм наслідком припинення права постійного користування відповідною земельною ділянкою, наданою такому державному підприємству.
2.7. У мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 27.01.2021 міститься посилання на Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, з приводу чого слід зазначити таке.
2.8. Пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України регламентував, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку.
2.9. Конституційний Суд України Рішенням від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 зазначений пункт 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
2.10. Більше того, в пункті 5.3. мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що використання терміна «набувають», що означає «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь», після набрання чинності статтею 92 Земельного кодексу України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками.
2.11. Звідси існуюче у відповідних суб`єктів право постійного користування землею, яке виникло до набрання чинності Земельним кодексом України від 25.10.2001, зберігається за фізичними і недержавними та некомунальними юридичними особами.
2.12. Водночас слід зазначити, що наведеним Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі №  1-17/2005 питання припинення (або ж продовження існування) права постійного користування при припиненні державних підприємств не вирішувалося.
2.13. У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з інформацією Регіонального відділення ФДМУ в Житомирській області від 31.05.2019 № 03/1347 з 30.07.1999, - дати реєстрації СВАТ «Житомиррибгосп» (правонаступником якого є відповідач у цій справі), Житомирське обласне державне виробниче сільськогосподарсько-рибоводне підприємство припинене.
2.14. Тому право постійного користування земельною ділянкою Житомирським обласним державним виробничим сільськогосподарсько-рибоводним підприємством в силу наведених приписів земельного законодавства припинилося 30.07.1999. Внаслідок припинення цього права воно як до СВАТ «Житомиррибгосп», так і до правонаступника останнього - відповідача у цій справі, не переходило.
2.15. Постанова Верховного Суду від 27.01.2021 у цій справі мотивована, серед іншого, й посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі № 21-3а11.
2.16. У цій постанові Верховний Суд України зазначив, що в частині першій статті 141 Земельного кодексу України наведені підстави припинення права користування земельною ділянкою. Зокрема, у пункті «в» цієї частини (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) такою підставою визначено припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій. На думку Верховного Суду України, наведені приписи слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.
2.17. З огляду на викладене вище вважаю, що наявні правові підстави для відступу від висновку щодо застосування пункту «в» частини першої статті 141 Земельного кодексу України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі № 21-3а11.
2.18. За таких обставин підставним є рішення про залишення касаційної скарги відповідача без задоволення, а постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 у цій справі - без змін.
2.19. Водночас згідно з підпунктом 7 пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
2.20. Таким чином, для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21.02.2011 у справі № 21-3а11, справа №906/706/19 разом із касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Житомирське обласне сільськогосподарсько-рибоводне підприємство» на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2020 підлягала передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суддя Касаційного господарського
суду у складі Верховного Суду                                                            В. Ю. Уркевич