Ухвала
Іменем України
 
15 лютого 2021 року
м. Київ       
справа № 759/9785/19
провадження № 51-6171 ск 20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 
10 листопада 2020 рокущодо останнього,
встановив:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат. 
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватими у тому, що 15 лютого 2019 року, приблизно о 22 год 30 хв., він прийшов до розважального закладу «Чемпіонс», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 5, для відпочинку. В приміщенні вказаного закладу також знаходився раніше невідомий йому ОСОБА_6 , який проводив дозвілля та грав на гральному автоматі. Приблизно о 22 год 40 хв. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник конфлікт з приводу зайнятого комп`ютера, внаслідок якого вони вийшли на вулицю для його з`ясування, де між ними продовжився словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_5 , який будучи обуреним діями ОСОБА_6 та відчуваючи до останнього неприязнь, виник умисел, направлений на заподіяння йому тілесних ушкоджень. Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_5 дістав з кишені розкладний ніж та утримуючи його в правій руці, умисно наніс вказаним ножем один удар потерпілому в область грудної клітки зліва, заподіявши останньому тяжке тілесне ушкодження. Після цього, ОСОБА_6 забіг до приміщення вищезазначеного закладу та почав просити про допомогу, а 
ОСОБА_5 з місця події втік, однак був затриманий працівниками поліції.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року - без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок та ухвалу змінити, застосувавши до ОСОБА_5 положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
В обґрунтування вказує, що призначаючи ОСОБА_5 покарання судами не враховано його особу, відшкодування шкоди потерпілому, який не мав жодних претензій до ОСОБА_5 та безпідставно не застосовано передбачений ст. 75 КК України механізм звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також не відображено позицію з цього питання в оскаржуваних судових рішеннях.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з вироку, при призначенні ОСОБА_5 покарання в межах санкції 
ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії тяжкого насильницького злочину, що становить підвищену суспільну небезпеку, відношення до скоєного, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, одружений, офіційно працевлаштований, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, стан його здоров`я, перебування на утриманні батьків похилого віку, які хворіють на ряд тяжких захворювань, відшкодування шкоди потерпілому у повному обсязі та відсутність у нього претензій до обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.
Разом з цим, суд першої інстанції врахував думку потерпілого щодо визначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, при цьому в сукупності із іншими обставинами, дійшов обґрунтованого висновку, що така думка не є вирішальною при призначенні виду та міри покарання ОСОБА_5 .
З урахуванням наведеного суд зазначив, що виправлення обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі, що відповідно до вимог ст.65 КК України, буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника в частині призначеного 
ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд погодився із вказаними висновками суду першої інстанції, та зазначив, що призначене покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
На переконання Верховного Суду призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі санкції ч. 1 ст. 121 КК України, не дає підстав вважати його явно несправедливим через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Колегія суддів касаційного суду вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника щодо незастосування судами першої та апеляційної інстанції, передбаченого ст. 75 КК України інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, та не відображення у вироку та ухвалі своєї позиції з цього питання з огляду на таке.
За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
В касаційній скарзі захисник посилається як на підставу звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на сукупність тих самих обставин, що були встановлені і досліджені судом першої інстанції та оцінені судом апеляційної інстанції під час апеляційної перевірки судового рішення. Зазначені обставини стали підставою для призначення покарання в мінімальному розмірі, передбаченому 
ч. 1 ст. 121 КК України, проте не містять підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з іспитовим строком. 
На переконання колегії суддів підстав для застосування інституту звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням не вбачається. При цьому колегія суддів зауважує, що норми кримінального процесуального закону не покладають на суди обов`язок обґрунтовувати у своїх рішеннях при призначенні покарання незастосування положень ст. 75 КК України, а навпаки суд зобов`язаний обґрунтувати своє рішення, саме у разі застосування приписів вказаної норми.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам 
ст. ст. 370, 374, 419 КПК України. Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. 
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено. 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року щодо останнього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3