ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року 
м. Київ

справа №380/145/20
адміністративне провадження №К/9901/20144/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Калашнікової О.В., 
розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 380/145/20
за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Каверін Сергій Миколайович
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Попка Я.С., суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.

УСТАНОВИВ:
Суть спору
1. У грудні 2019 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі – відповідач), в якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні – невиплату ОСОБА_1 в день виключення зі списків частини (01.08.2019) компенсації за неотримане речове майно;
1.2. стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 26 вересня 2019 року компенсації за неотримане речове майно в сумі 34407,52 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15 липня 2019 року № 312-ОС підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінчення строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII та наказом начальника військово-медичного клінічного центру (клінічного госпіталю на 200 госпітальних ліжок) ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) від 01 серпня 2019 року № 146-ос виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення. Вказує на те, що під час проходження військової служби та звільнення в запас він перебував на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 №68/19 від 01 серпня 2019 року про вартість речового майна, що належать до видачі. Наголошує, що 27 вересня 2019 року на його розрахунковий рахунок ІНФОРМАЦІЯ_4  перерахував заборгованість компенсації за неотримане речове мано при звільненні в сумі 32530,53 грн.
2.1. За таких обставин, позивач вважає, що за період з 02 серпня 2019 року по день фактичного розрахунку (27 вересня 2019 року) відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити йому компенсацію за затримку розрахунку при звільненні – середній заробіток за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
2.2. Крім цього, на думку позивача, відповідач зобов`язаний провести виплату грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю. 
3.1. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (01.08.2019) компенсації за неотримане речове майно. 
3.2. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 26 вересня 2019 року компенсації за неотримане речове майно у сумі 34407 грн 52 коп із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
4. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (01 серпня 2019 року), з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна. З огляду на викладене, затримка Львівським прикордонним загоном виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно є протиправною, тому вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 (в день виключення із списків частини (01 серпня 2019 року) компенсації за неотримане речове майно підлягає задоволенню. 
4.1. Крім того, оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. Тому, на думку суду першої інстанції, вимога позивача про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні невиплату при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 26 вересня 2019 року компенсації за неотримане речове майно у сумі 34407,52 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44, підлягає задоволенню
5. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу.
6. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі № 380/145/20 скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.
7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд апеляційної виходив з того, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону. У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. З огляду на це, суд апеляційної інстанції зауважує, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 27 вересня 2019 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише 26 грудня 2019 року, тобто з пропущенням місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.
7.1. Зважаючи на обставини цієї справи у співвідношенні з правовим регулюванням спірних відносин, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність залишення позову без розгляду, а також зауважив на не наведенні позивачем обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
8. 11 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Каверін Сергій Миколайович, у якій скаржник просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року та залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року.
9. У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції допустився помилки, стверджуючи, що дані правовідносини про стягнення середнього заробітку за таку затримку не відноситься до категорії трудового спору, а є лише правовідносинами щодо звільнення з військової служби і до яких застосовується місячний термін звернення до суду. Скаржник зауважив, що він не оскаржує наказ про звільнення з військової служби у запас, або про виключення його зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення, а звернувся до суду відповідно до статті 43 Конституції України про захист свого конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Невчасний розрахунок з працівником при звільненні є підставою відповідно до статті 117 КЗпП України про задоволення його трудових прав, а тому позивач звернувся до суду першої інстанцій у межах, визначених статтею 233 КЗпП України.
9.1. Скаржник зауважує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми матеріального та процесуального права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 420/2934/19, від 13 березня 2019 року у справі № 813/1001/17 та від 28 грудня 2019 року у справі №       1.380.2019.001406, в основу яких покладено правовий висновок про необхідність застосування до спірних правовідносин саме тримісячного строку звернення до суду відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України. Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції покликався на правові висновки Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17 та від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19, відповідно до яких оскільки спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому при обчисленні строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення частини 5 статті 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону. З викладеного слідує, що Верховним Судом бути прийняті судові рішення, в яких по різному зроблені правові висновки про застосування норми статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
9.2. Тому на думку скаржника, Верховний Суд не сформував єдності судової практики щодо застосування норм права у спірних правовідносинах і такі факти не можуть залишатися поза увагою і відсутністю реагування Верховного Суду, оскільки такі рішення не відповідають принципу правової визначеності та верховенства права, а також такі рішення знижують рівень довіри суспільства до правосуддя. Крім того, скаржник зазначив, що застосування місячного строку звернення до суду у даному випадку буде містити ознаки дискримінації щодо військовослужбовців.
10. 01 березня 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, мотивовані тим, що надходження на картрахунок позивача коштів 27 вересня 2019 року із цільовим призначенням заробітна плата не містили інформацію про зарахування коштів як компенсація за речове майно, тому звернутися до суду позивач міг тільки із часу коли довідався, що виплачені кошти, їх конкретна сума та розрахунок є саме виплатою компенсацією за неотримане речове майно і така сума є остаточним розрахунком у зв`язку із звільненням. Зазначає, що суд апеляційної інстанції вказані не дослідив фактичні обставини у справі щодо строків звернення до суду, прийшовши помилкового висновку, що перебіг строку звернення до суду розпочався 27 вересня 2019 року, у той час як початком строку звернення до суду слід вважати саме дату коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
11. 11 серпня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Калашнікова О.В.
12. Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 03 лютого 2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
14. Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2021 року зупинено провадження у справі № 380/145/20 до набрання законної сили судовим рішенням судової палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 240/532/20.
15. Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
16. 21 вересня 2020 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) надійшов відзив на касаційну скаргу, де відповідач посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення прийняте судом апеляційної інстанції залишити без змін. Вказує на те, що частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової служби. Оскільки військова служба є публічною службою, то суд апеляційної інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин частину п`яту статті 122 КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Установлені судами фактичні обставини справи
17. Наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 15 липня 2019 року № 312-ОС «Про особовий склад» підполковника ОСОБА_1 (П-002385), заступника начальника центру - начальника відділу персоналу, звільнено з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінчення строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу. Підстава: контракт про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України від 04 квітня 2017 року, рапорт ОСОБА_1 від 12 червня 2019 року, подання центру від 11 липня 2019 року № 30/1367.
18. Згідно витягу з наказу начальника військово-медичного клінічного центру (клінічного госпіталю на 200 госпітальних ліжок) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01 серпня 2019 року № 146-ОС «По особовому складу» підполковника ОСОБА_1 (П-002385), заступника начальника центру - начальника відділу персоналу, звільненого з військової служби у запас наказом начальника Західного регіонального управління від 15 липня 2019 року № 312-ос за підпунктом «а» (у зв`язку із закінчення строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з правом носіння військової форми одягу, з 01 серпня 2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Вислуга років станом на 01 серпня 2019 року становить: календарна - 25 років 07 місяців 29 днів, пільгова - 02 роки 08 місяців 06 днів, всього - 28 років 04 місяці 05 днів.
19. Відповідно до довідки №68/19 від 01 серпня 2019 року про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , компенсація за неотримане речове майно становить 33025,92 грн.
20. Згідно з витягу з наказу начальника Львівського прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 29 листопада 2019 року № 355-К «Про виплату грошової компенсації за речове майно» наказано головному бухгалтеру - начальнику фінансово-економічного відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 провести виплату грошової компенсації військовослужбовцям звільненим у запас (відставку) за неотримане під час проходження служби речове майно на підставі довідки-розрахунку про вартість речового майна, підполковнику ОСОБА_1 у розмірі 33025,92 грн.
21. Відповідно до довідки Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03 грудня 2019 року ОСОБА_1 згідно довідки-розрахунку № 68/19 від 01 серпня 2019 року нарахована компенсація за неотримане належне речове майно на загальну суму 33025,92 грн була виплачена 26 вересня 2019 року в сумі 32530,53 грн (з урахуванням відрахувань військового збору в сумі 495,36 грн) шляхом перерахування на його пластикову картку (платіжне доручення №1708 від 26 вересня 2019 року).
22. Згідно з довідки Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 14 листопада 2019 року № CFV7PJ6JKUPLF4J1 27 вересня 2019 року на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 перераховано компенсацію за неотримане речове майно в сумі 32530,53 грн.
23. Отже, повний розрахунок з позивачем проведено лише 27 вересня 2019 року.
24. Позивач вважає, що непроведення та невиплата при звільненні компенсації за неотримане речове майно в день звільнення свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду із цим позовом.
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
25. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, виходить із такого.
26. Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що спірні правовідносини, які склались у цій справі, стосуються несвоєчасного розрахунку з позивачем при звільненні, а відтак є трудовим спором, строк звернення до суду для вирішення якого визначений у частині першій статті 233 КЗпП України.
27. Отже, спірним питанням у цій справі є визначення строку звернення до адміністративного суду з таким позовом та його дотримання позивачем.
28. Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
29. Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
30. Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
31. Враховуючи відмінність правових висновків Верховного Суду про застосування положеннь статті 122 КАС України та статті 233 КЗпП України щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 240/532/20 було передано справу на розгляд судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, до якої входить колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що розглядає цю справу.
32. За наслідками розгляду справи № 240/532/20, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року, сформулював наступні висновки.
33. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
34. Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.
35. Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби всіх належних йому сум.
36. Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
37. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
38. Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
39. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
40. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
41. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
42. Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
43. Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.
44. Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
45. За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
46. Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
47. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
48. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
49. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.
50. При цьому, Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 дійшов висновку про відступлення від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 420/2934/19, від 13 березня 2019 року у справі № 813/1001/17, одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17) і від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.
51. Відступаючи у цій справі від висновку Верховного Суду, який викладено у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 806/2164/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 420/2934/19, від 13 березня 2019 року у справі № 813/1001/17, колегія суддів судової палати зазначила, що відповідно до сформованої практики такий перелік судових рішень не є вичерпним.
52. Ураховуючи викладене, висновок суду апеляційної інстанції щодо обмеження права ОСОБА_1 на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на правильному застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.
53. У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії 26 грудня 2019 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (27 вересня 2019 року), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.
54. Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цим позовом, належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
55. З огляду на викладене, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.
56. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
57. За таких обставин Верховний Суд констатує, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, якому надана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
58. Отже, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
59. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Каверін Сергій Миколайович залишити без задоволення.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2020 року у справі № 380/145/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   О.В. Калашнікова