Справа № 466/2624/20                                Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/2937/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 42

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       02 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
        головуючого - судді Ніткевича А.В., 
        суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.
       розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2020 року в складі судді Невойта П.С. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
встановила:
У квітні 2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 30.07.2009 у розмірі 11536,74 гривень та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.07.2009 ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Крім цього, 30.07.2009 ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердила, що «з фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлена».
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кошти у розмірі визначеному у Кредитному договорі.
В порушення умов кредитного договору, а також ст. 509, 525, 526, 629, 1054 ЦК України, відповідачка ОСОБА_1  не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків, відтак допустила заборгованість перед позивачем, яка на 17.03.2020 становить 11536,74 грн., відповідно складається з наступного: 1017,35 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 1017,35 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками;0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 591,26 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 8902,57грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нарахованої комісії; а також штрафи відповідно до п.8.6 Умови та правил надання банківських послуг: 500,00грн. – штраф (фіксована частина); 525,56грн. штраф (процентна складова).
Оскаржуваним рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк “Приватбанк” 1017 гривень 35 копійок заборгованості за кредитним договором № б/н від 30.07.2009 року та 185 гривень 19 копійок судового збору.
У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 1017,35 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 591,26 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 8902,57 грн. нарахованої пені, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина); 525,56 грн. штраф (процентна складова) – відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з рішенням не погоджується в частині відмови у стягненні частини заборгованості за процентами та неустойкою, вважає його в цій частині таким, що ухвалене без повного всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Покликається на те, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.
Оскільки договори, які укладаються з фізичними особами є публічними, умови таких встановлюються однаковими для всіх споживачів, тому відсутність підпису позичальника на умовах та правилах не свідчить про те, що він не був з ними ознайомлений та не означає відсутність договірних правовідносин чи заборгованості.
Звертає увагу на те, що відповідачка при укладенні договору, особисто підписала довідку про умови кредитування, у якій зазначено відсоткову ставку, порядок нарахування пені та розмір штрафів.
Тобто, при укладенні договору сторонами було досягнуто згоди по усіх істотних умовах.
Вважає, що за умови, коли в матеріалах справи наявна довідка, підписана позичальником щодо розміру відсоткової ставки, пені та штрафів, правові висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, не можуть бути застосовані.
Звертає увагу, що карта позичальника неодноразово перевипускалася, а договір у даній справі не оспорювався, при цьому до грудня 2019 року відповідачка погашала заборгованість.
Вважає, що суд формально відмовив у стягненні відсотків за ст. 625 ЦК України та звільнив відповідачку від відповідальності.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2020 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Звертаючись із позовними вимогами позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором № б/н від 30.07.2009, розрахунком заборгованості за таким договором станом на 17.03.2020, анкетою-заявою із підписом позичальника, Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умовами та правилами надання банківських послуг, копією паспорта ОСОБА_1 та Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (а.с. 5-35).
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, банк обґрунтовує посиланням на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Також суд зазначив, що до спірних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Враховуючи наведене, суд відмовив в частині вимог про стягнення з відповідача пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.
Крім цього, суд зазначив про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Поряд з цим, врахувавши, що фактично отримані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь - який час, суд прийшов висновку, про обґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення із позичальника заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1017,00 грн.
При вирішенні спору суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03.07.2019 справа № 342/180/17.
Зважаючи на те, що рішення суду позивач оскаржує лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, колегія суддів, за правилами ст. 367 ЦПК України, законність рішення суду в іншій частині не перевіряє.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Судом встановлено, що 30.07.2009 відповідачка ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку. У заяві зазначено особисті дані, сімейний стан, місце праці, контактний номер телефону, електронну пошту, місце проживання (а.с. 22).
ОСОБА_1 погодилася, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.
Таким чином, 30.07.2009 між відповідачкою та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який змінив назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Крім цього, відповідачка підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті ПриватБанку.
Зазначені обставини спростовують протилежні висновки суду першої інстанції та у відповідній частині стверджують підставність вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Позивач виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами.
В свою чергу, позивач стверджує, що відповідачка не належним чином виконувала свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 30.07.2009 станом на 17.03.2020 має заборгованість у розмірі 11536,74 грн., яка складається з 1017,35 грн. – заборгованості за тілом кредиту; 1017,35 грн. – заборгованості за простроченим тілом кредиту; 591,26 грн. – заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 8902,57грн. – нарахованої пені; а також штрафів відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00грн. – штраф (фіксована частина); 525,56 грн. штраф (процентна складова)(а.с. 14).
Крім цього, зазначеним розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачкою заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останньою своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.
Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника ОСОБА_1 від 30.07.2009 процентна ставка не зазначена, однак як вбачається із розрахунку заборгованості, така була встановлена на рівні 3,6 %.
Крім цього, у розрахунку заборгованості наявні ще дві графи процентної ставки – процентної ставки при порушенні умов кредиту міс та процентна ставка на прострочений кредит, річна. 
У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Обставин за яких у суду першої інстанції та колегії суддів були б відсутні підстави для застосування зазначеної позиції, апеляційним судом не встановлено, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.
Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на що зв6ернуто увагу і в апеляційній скарзі.
Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другоїстатті 530 ЦК Україниза змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
В свою чергу, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатитисуму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процентирічних відпростроченоїсуми,якщо іншийрозмір процентів не встановленийдоговором або законом.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Права та інтереси в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі№444/9519/12, постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №362/3054/14-ц, постанові від 05 листопада 2020 року у справі № 711/5482/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019, справа №703/2718/16-ц зазначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Наведене дає підстави для висновку, що 3% річних є особливою мірою цивільно-правової відповідальності та не є тотожним пені.
Як вбачається з позовних вимог та розрахунку заборгованості, банк просить стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в сумі 591,26 грн., що спростовує висновки суду про те, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625,1048 ЦК України, позивач не пред`являв.
Таким чином, враховуючи наведені вище положення норм матеріального права та відповідні висновки касаційного суду, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в контексті наявності права у позивача АТКБ «ПРИВАТБАНК» на вимогу про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, тобто застосування статті 625 ЦК України до спірних правовідносин.
В свою чергу, згідно розрахунку заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України, позивач застосував процентну ставку 86,4%, яка нічим не обумовлена та не узгоджена сторонами, не передбачена ст. 625 ЦК України.
За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що підстави для стягнення 591,26 грн., як заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України, відсутні, незважаючи на неспростоване право у позивача на нарахування такої, оскільки відповідний розмір заборгованості не є доведеним.
При цьому, сплатити відповідачу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, позивач не просив.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду щодо відмови у стягненні пені у відповідному розмірі. 
Як вже зазначалося у Довідці про умови кредитування, яка підписана позивальником ОСОБА_1 , передбачений порядок нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості, а також розмір штрафу при порушенні термінів платежів по будь якому із грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів (500 грн + 5% від суми заборгованості).
Таким чином, враховуючи неспростований факт підписання Довідки про умови кредитування відповідачкою та передбачений порядок нарахування пені та штрафів таким, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про необхідність стягнення таких платежів.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається, як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. 
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. 
При цьому, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. 
Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи та ухвалення заочного рішення) щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року. 
Згідно розрахунку заборгованості за договором, станом на 17.03.2020 пеня нарахована в розмірі 8902,57 грн., що дає підстави для висновку про те, що розмір неустойки нарахований банком є значно більшим (у вісім разів) від розміру зобов`язання (заборгованості за тілом кредиту), тому згідно із положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України є підстави для зменшення відповідної суми пені до 1000 грн., що відповідає сумі заборгованості за основним боргом та відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільних правовідносин, що визначені ст. 3 ЦК України.
Відтак, рішення суду необхідно змінити, а саме задовольнивши частково вимоги щодо стягнення пені та штрафів, що тягне за собою зміну розміру заборгованості в цілому та має наслідком зміну оскаржуваного рішення. 
Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення 8902,57 грн. нарахованої пені та штрафу 500,00грн. (фіксована частина), 525,56грн. (процентна складова)- скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 1000 гривень 00 копійок заборгованості по пені, 500 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина), 525 гривень 56 копійок штраф (процентна складова), змінивши загальний розмір суми стягнення з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» з 1017 гривень 35 копійок до 3042 (три тисячі сорок дві) гривень 91 копійок.
Рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат змінити, стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 553 (п`ятсот п`ятдесят три) гривні 15 копійок судового збору за подання позовної заяви та 606 (шістсот шість) гривень 34 копійки за подання апеляційної скарги.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 березня 2021 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк