ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
04 лютого 2021 року                                                                м. Херсон

Номер справи: 666/3808/15-ц
Номер провадження: 22-ц/819/153/21 

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)                Приходько Л.А., 
суддів:                                        Бездрабко В.О.,
                                               Орловської Н.В.,
Секретар                                        Дундич А.О.                
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 , 
відповідач - ОСОБА_5 , 
відповідач - ОСОБА_6 , 
відповідач - ОСОБА_7 ,
третя особа - Дніпровський районний відділ у м. Херсоні Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 липня 2020 року у складі головуючого судді Прохоренко В.В.,

встановив:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа: Дніпровський районний відділ у м. Херсоні Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області про виселення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що вона на підставі договору дарування від 16 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. за реєстровим № 1881 отримала в дар від ОСОБА_8 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 . Проте, у належному їй на праві приватної власності будинку зареєстровані та проживають відповідачі по справі, які не є членами її сім`ї, однак продовжують проживати у належному їй будинку, не несуть витрати з утримання будинку, та відмовляються звільнити приміщення, знятися із реєстрації, чим порушують її права власника на нерухоме майно.
Посилаючись на неможливість користування своєю власністю, а також на те, що право користування житлом відповідачів є похідним від права власності члена їх сім`ї - ОСОБА_8 , оскільки право власності ОСОБА_8 припинилося просила виселити відповідачів з належного їй жилого будинку.
У червні 2016 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та просила додатково визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим будинком АДРЕСА_1 .
В серпні 2015 року ОСОБА_7 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради в якому просила визнати недійсним договір дарування від 16 червня 2015 року житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , посилаючись на його нікчемність через відсутність згоди органу опіки та піклування на його вчинення, оскільки в будинку проживали малолітні діти.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15 липня 2020 року зустрічна позовна заява ОСОБА_7 залишена без розгляду з підстав визначених пунктом 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.
Ухвала в апеляційному порядку учасниками справи не оскаржена.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 15 липня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка, прийнявши житловий будинок у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, тому її право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин даної справи. Зазначивши, що відповідачі іншого житла не мають, з 1995року постійно проживають у спірному житловому будинку, що є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цих осіб в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що всі відповідачі проживали однією сім`єю із колишньою власницею будинку, вели з нею спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. Крім того відповідачами не доведено, а судом першої інстанції не здобуто під час розгляду справи доказів того, що з моменту набуття позивачкою права власності на житловий будинок відповідачі фактично проживали у будинку аж до часу ухвалення оскаржуваного рішення. Постановляючи рішення суд першої інстанції не звернув уваги на аргументи позивача про те, що відповідачі фактично не проживають та не могли проживати у будинку враховуючи його непридатний для проживання стан. 
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лебєдєва Т.О., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_9 , заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними. Враховуючи зазначене просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 та її представник адвокат Мусулевський А.А. апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі за обставинами викладеними у скарзі. Просили апеляційну скаргу задовільнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_2 , адвокат Лебєдєва Т.О., представляючи інтересі відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , зазначили, що на їх думку рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними.
В останнє судове засідання ні відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ні їх представник адвокат Лебєдєва Т.О., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.
Інші відповідачі, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання (перебування) яких невідомо(т.2 а.с. 244-246), а за останнім відомим місцем проживання судові повістки повертаються з підстав відсутності адресата, викликалися до апеляційного суду в порядку визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик вважаються повідомленими про дату, час та місце розгляду справи.
Представник третьої особи Дніпровський районний відділ у м. Херсоні Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
За правилами частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належних чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у визначених цивільно-процесуальним законом межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 травня 2015 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. за реєстровим № 1694 після смерті ОСОБА_12 , померлого у ІНФОРМАЦІЯ_2.
На підставі договору дарування житлового будинку укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 16 червня 2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Живцовою Н.М. за реєстровим №1881, позивачка набула право власності на жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на спірний будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 червня 2015року, номер запису:10052296(т.1а.с.7-8).
Вищевказаний договір дарування на час розгляду справи є чинним. 
Зустрічна позовна заява ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15 липня 2020 року, яка набрала законної сили, залишена без розгляду (т.3 а.с.105). 
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 липня 2019 року, яка набрала законної сили, у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_9 , приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Маковецька О.А. про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування житлового будинку відмовлено (т.2 а.с.15-20, 221).
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вселилися у спірний будинок зі згоди його колишніх власників, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , та проживали як члени сім`ї.
Вказані обставини підтверджуються: даними домової книги, з якої вбачається, що місце проживання відповідачів у спірному будинку зареєстровано: ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 з 23 жовтня 2001 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з 23 листопада 1991 року, ОСОБА_6 з 22.12.1992 року(т.2 а.с.28-33); довідкою №1231 від 09 липня 2015року, з якої вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (т.1 а.с.12). 
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 дошлюбне прізвище ОСОБА_7 є « ОСОБА_3 » (т.3 а.с.169).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_7 , у зв`язку із реєстрацією шлюбу 07 лютого 2019 року змінила прізвище на « ОСОБА_3 »(т.3 а.с.170).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_13 , у зв`язку із реєстрацією шлюбу 05 березня 2015 року змінила прізвище на « ОСОБА_3 »(т.1 а.с.148).
Факт проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 у спірному жилому будинку з 1995 року по 07 серпня 2015 року підтверджений актом квартального комітету №13 органу самоорганізації населення Антонівської селищної ради Дніпровський район м. Херсона від 07 серпня 2015року (т.1 а.с.52). 
Також факт проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_17 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_18 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_3 у спірному будинку підтверджується актами квартального комітету №12 органу самоорганізації населення Антонівської селищної ради Дніпровський район м. Херсона без номеру та без дати(т.1, а.с.198-199).
Зі змісту довідок виконкому Антонівської селищної ради м. Херсона від 10 серпня 2015 року № 1646 та №1658 вбачається, що ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована, станом на дату видачі довідок, в АДРЕСА_1 , та має склад сім`ї: дочка ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_9 , онука ОСОБА_20 , онук ОСОБА_21 та онука ОСОБА_22 , яка фактично проживала за даною адресою без реєстрації(т.1 а.с.43).
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 березня 2018 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_3, визнано такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (т.2 а.с.213). 
Станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі жоден з відповідачів у спірному жилому будинку не проживає.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачка прийнявши у дар нерухоме майно, знала про проживання в ньому відповідачів - членів сім`ї колишнього власника цього житла, які не мають іншого житла, тому її право не може бути захищено шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, які внаслідок цього стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи. 
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.
Як вбачається зі змісту позовних вимог спір з приводу користування житловим приміщенням виник між позивачем, яка є новим власником жилого будинку та відповідачами, які вселилися та проживали у спірному будинку за згодою колишніх власників, як члени їх сім`ї.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачами цього будинку, які вселилися та проживали у спірному будинку з дозволу колишніх власників, як члени їх сім`ї, з приводу користування вказаним житлом після переходу права власності до нового власника.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.
Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_23 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_24 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки:
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
У справі, що розглядається виселення відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування житлом у спірному будинку необхідно оцінювати з урахуванням порушення права останніх на житло.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом, як члени сім`ї ОСОБА_12 та ОСОБА_8 - колишніх власників спірного будинку ( ОСОБА_2 - невістка, ОСОБА_13 - онука, ОСОБА_7 - дочка невістки, ступень спорідненості з іншими відповідачами, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , судом не встановлена).
В подальшому право власності на спірний жилий будинок право власності набула позивач.
При розгляді питання щодо припинення права користування спірним житлом членів сім`ї колишнього власника, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт переходу права власності на житло до іншої особи автоматично не позбавляє членів сім`ї колишнього власника права користування займаним приміщенням, а тому вказаний спір слід вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між новим власником та членами сім`ї колишнього власника з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
З пояснень даних в суді апеляційної інстанції позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , адвоката Лебєдєвої Т.О., яка представляє інтереси відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 вбачається, що відповідачі з часу переоформлення особових рахунків за комунальні послуги (електропостачання, водопостачання тощо) на нового власника у спірному будинку фактично не проживають.
Зокрема позивач ОСОБА_1 зазначила, що відповідачі з 2015 року не проживають у належному їй на праві власності будинку, але дату їх виселення назвати не змогла, пояснивши, що відповідачі виселилися самостійно. 
Відповідач ОСОБА_2 та адвокат Лебєдєва Т.О., діючи в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , пояснили, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 виселилися зі спірного будинку у квітні 2018 року, після переоформлення позивачем всіх комунальних послуг на своє ім`я, у зв`язку із створенням новим власником умов неможливих для їх проживання у будинку, зокрема відключення електро- та водопостачання. З часу виселення відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 винаймають житло. Інші відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виселилися одночасно з попереднім власником будинку ОСОБА_8 , місце їх проживання не відомо. При цьому конкретну дату виселення кожного з відповідачів назвати не змогли. 
Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження часу виселення відповідачів зі спірного будинку.
Визначаючи час з якого відповідачі не проживають у спірному будинку колегія суддів враховує наступне.
Оскільки учасниками справи не заперечувалася обставина, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виселилися з будинку разом із колишнім власником ОСОБА_8 , місце проживання якої знято з реєстрації у спірному будинку 23 червня 2015 року, колегія суддів вважає доведеним факт, що вказані відповідачі виселилися зі спірного будинку у червні 2015 року.
Жодних доказів, що відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після виселення з будинку намагалися відновити своє право користування спірним будинком, зокрема вселитися в нього, матеріали справи не містять.
Щодо часу виселення зі спірного будинку відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 колегія суддів враховує пояснення ОСОБА_2 та адвоката Лебедєвої Т.О., які зазначали, що вказані відповідачі виселилися зі спірного будинку після переоформлення позивачем всіх комунальних послуг на своє ім`я, та пов`язували своє виселення з відключенням електро- та водопостачання у будинку.
З наданих позивачем письмових доказів, а саме договору про користування електричною енергією № 0273/031 від 06 серпня 2015 року, технічних умов на проектування водомірного вузла від 03 серпня 2015 року, проекту на обладнання лічильниками вводу холодної води від 03 серпня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 комунальні послуги, зокрема електропостачання та водопостачання у спірному жилому будинку, були переоформлені на своє ім`я вже у серпні 2015 року.(т.3 а.с.261-262,272-274).
У   вересні   2015  року за  заявою   споживача,  ОСОБА_1 ,  електропостачання  до  належного  їй   жилого  будинку АДРЕСА_1   було  припинено, що підтверджується   рахунками  на  відключення  побутового   споживача  та   квитанціями   щодо  оплати  робіт  по   відключенню. А  у лютому 2016 року за заявою споживача, ОСОБА_1 , електропостачання до належного їй жилого будинку АДРЕСА_1 було відновлено, що підтверджується рахунком та квитанцією щодо оплати робіт по повторному підключенню побутового споживача (т.3 а.с.263-268). Отже спірний будинок був відключений від електроспоживання у період з вересня 2015 року по лютий 2016 року.
Як пояснила позивач будинок був відключений від електропостачання, оскільки в будинку ніхто не проживав. Електропостачання було відновлено у лютому 2016 року у зв`язку із вселенням у будинок квартирантів.
Відомостей, що спірний будинок був відключений від водопостачання матеріали справи не містять. 
Під час розгляду справи ОСОБА_1 категорично заперечувала факт відключення належного їй будинку від водопостачання, зазначивши, що нею, після переоформлення на своє ім`я договорів з надання комунальних послуг лише був встановлений вузол обліку холодної води.
Враховуючи, що факт відключення у спірному будинку електропостачання у період часу з вересня 2015 року по лютий 2016 року підтверджений належними та допустимими фактами, а відповідачі пов`язують своє виселення з неможливістю проживання у будинку саме внаслідок відключення електропостачання, колегія суддів вважає за можливе встановити факт, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 виселилися зі спірного будинку у період часу до лютого 2016 року, тобто до часу відновлення електропостачання. При цьому будь-яких доказів проживання вказаних відповідачів у спірному будинку починаючи з 2016 року матеріали справи не місять, а тому доводи ОСОБА_2 та адвоката Лебєдєвої Т.О. про їх постійне проживання у спірному будинку до квітня 2018 року колегія суддів прийняти не може.
Доводи адвоката Лебєдєвої Т.О. щодо оплати ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 комунальних послуг, здійснення ремонту у спірному будинку за період з часу переходу права власності на будинок до квітня 2018 року не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Надані відповідачами копії абонентської книжки по розрахунку за електроенергію особовий рахунок № НОМЕР_4 , товарні чеки на оплату металопластикових вікон стосуються лише 2013 року, та не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих доказів на підтвердження доводів здійснення відповідачами оплати комунальних послуг, ремонтних робіт після переходу права власності на житловий будинок до позивача у червні 2015 року.
Натомість з попередження про відключення електричної енергії сформованого 31 серпня 2015 року по даним енергопостачальника па особовому рахунку № НОМЕР_4 за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 01 серпня 2015 року з урахуванням останньої оплати від 20 квітня 2015 року на суму 350грн., існувала заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 16.17грн.(т.3 а.с.260). Отже остання оплата на електропостачання здійснена відповідачами до набуття ОСОБА_1 права власності на спірний будинок. 
Матеріали справи не містять жодного доказу, що у спірному житловому будинку після виселення відповідачів залишилися будь-які належні їм речі.
Також матеріали справи не містять відомостей про те, що хто-небудь з відповідачів, після виселення з будинку, чи після відновлення електропостачання намагався, у будь-який спосіб, вселитися у спірний будинок.
Крім того слід зазначити, що після скасування у червні 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 02 листопада 2015 року, та ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 25 грудня 2015 року, жоден з відповідачів не відновив реєстрацію свого місця проживання за спірною адресою, яка була припинена 06 лютого 2016 року на підставі скасованого рішення суду.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог в повному обсязі суд першої інстанції на зазначені обставини, що мають суттєве значення для справи уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що відповідачі іншого житла не мають, з постійно проживають у спірному будинку у зв`язку із чим спірний будинок є житлом цих осіб в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи, що після набуття власності на спірний будинок позивачем та звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про виселення відповідачів зі спірного будинку відповідачі виселилися, тривалий час не проживають у спірному будинку, мають інше місце проживання на підставі договорів найму житла, не намагалися вселитися у спірний будинок, не зверталися з вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом, зокрема шляхом відновлення електропостачання, відключенням якого вони пояснюють своє виселення, спірний жилий будинок, на час вирішення спору по суті, не можна визнати житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також слід зазначити, що відсутність у відповідачів права власності на нерухоме майно(жилий будинок, квартиру) не свідчить про відсутність у них іншого житла крім спірного будинку.
При цьому наявність у позивача на праві власності іншого нерухомого майна, не може бути перешкодою у захисті її права власності.
Припинення права користування житловим приміщенням членів сім`ї колишнього власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати  будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Отже позовні вимоги в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим будинком підлягають задоволенню з підстав визначених статтями 383 та 391 ЦК України.
Разом з тим, встановивши, що відповідачі у спірному будинку не проживають, будь-які речі відповідачів у будинку відсутні, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для виселення відповідачів зі спірного будинку відсутні.
Враховуючи наведене визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом у спірному будинку, в якому вони тривалий час не проживають, переслідує легітимну мету(захист права власності), визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з підстав передбачених статтею 376 ЦПК України слід скасувати ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилими будинком АДРЕСА_1 . У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Відповідно до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, згідно з вимогами частини 13 цієї ж статті, відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір при поданні позову про виселення в розмірі 243.60грн., при подані заяви про збільшення позовних вимог - 768.41грн., 1518.00грн. 
Оскільки апеляційна скарга та позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, в частині позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим будинком, стягненню з відповідачів в рівних частках підлягають судові витрати, понесені позивачем за подання позову та апеляційної скарги щодо позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим будинком, у загальному розмірі 1921 грн (по 320.16грн. з кожного відповідача). 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 15 липня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилими будинком АДРЕСА_1 .
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у загальній сумі 1921 грн, в рівних частках з кожного по 320грн.16коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складений 12 грудня 2021 року.

Головуючий                                                                  Л.А. Приходько

Судді:                                                                        В.О. Бездрабко 

                                                                               Н.В. Орловська