Ухвала
 
25 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 490/519/20
провадження № 61-1965ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (міста Одеса), Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом до Центрального відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (міста Одеса), Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від14 березня 2013 року на його користь з Кредитної спілки «Кредитний Альянс» стягнуто грошові кошти у сумі 38 400 грн.
На виконання вказаного судового рішення, 12 червня 2013 року Центральним районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист № 490/644/13, який ним пред`явлено до виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі - Центральний ВДВС). Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС від 17 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа, який наступною постановою цього ж державного виконавця від 20 червня 2014 року повернуто стягувачу без виконання на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».
В подальшому він неодноразово, а саме: 05 серпня 2014 року, 30 грудня 2015 року,               07 листопада 2017 року пред`явив до виконання виконавчий лист, на виконання якого постановою державного виконавця від 19 серпня 2014 року, 22 березня 2016 року відкрито виконавче провадження, проте відповідно до постанов від 25 червня                2015 року, від 25 листопада 2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання, а останній раз повідомленням від 20 грудня 2017 року повернуто без прийняття до виконання.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 червня 2018 року частково задоволено його скаргу, яка в апеляційному порядку не оскаржувалася, скасовано повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та зобов`язано відділ ДВС прийняти до виконання виконавчий лист № 490/644/13 виданий Центральним районним судом міста Миколаєва 12 червня 2013 року. Визнано протиправною бездіяльність Центрального відділу ДВС міста Миколаєва під час виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва в період з 12 червня 2013 року по 20 грудня 2017 року.
Отримавши 02 жовтня 2019 року вищевказану ухвалу суду, виконавче провадження Центральним ВДВС за його заявою від 07 листопада 2017 року відкрито не було. Тобто державним виконавцем не вжито будь-яких заходів для розгляду його заяви та відкриття виконавчого провадження.
На час звернення до суду з цим позовом у єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень по ВП № 60890153 жодних виконавчих дій вчинено не було.
Вказане свідчить про неправомірну бездіяльність Головного державного виконавця відділ Центрального ДВС міста Миколаєва.
Більш того, з часу відкриття виконавчого провадження в 2013 році державними виконавцями Центрального ВДВС не вчинювалося належних необхідних виконавчих дій щодо виконання рішення суду, а виконавчий лист повертався стягувачу без виконання з підстав не виявлення майна боржника, свідомо ігноруючи інші виконавчі дії, які повинен був вчиняти згідно Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, посилаючись на те, що бездіяльність державної виконавчої служби була доведена судовими рішеннями та підтверджується матеріалами справи, посилаючись на положення статей 23, 1173, 1174 ЦК України, на рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції», вважає, що відбувається порушення з боку Держави Європейської конвенції за пунктом 1 статті 6 стосовно тривалого невиконання рішення суду від 11 вересня 2012 року, пункту 1 статті 1 протоколу № 1 - втручання у право мирного володіння майном, статті 13 Європейської конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту та забезпечення виконання рішення суду, яке є обов`язковим для виконання і таке повинного гарантуватися саме Державою.
Оскільки протягом шести з половиною років не виконується судове рішення, йому завдано матеріального збитку в розмірі не стягнутих на його користь грошових коштів в сумі 38 400 грн.
Окрім цього, він має право на стягнення з відповідача компенсації за порушення строків виконання судового рішення за весь час прострочення з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три відсотки річних.
Завдану йому моральну шкоду з урахуванням практики Європейського суд з прав людини оцінює в три тисячі євро, що еквівалентно 81 060 грн (справа Харук та інші проти України). Також він майже сім років вимушений був неодноразово приїздити до міста Миколаєва з міста Южноукраїнськ, щоб звертатися до державного виконавця з різного роду заявами та скаргами, а також багаторазово звертатися до суду за захистом своїх прав стягувача у виконавчому провадженні, він дуже хвилювався, вимушений був винаймати адвоката, в нього погіршився сон, підвищився тиск, розпочалася дратівливість.
У зв`язку з чим просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти у сумі 167 920, 80 грн, які складаються з матеріального збитку в розмірі не стягнутої на його користь суми за рішенням суду - 38 400 грн ;                       41 548,80 грн - інфляційних втрат; 6 912 грн - трьох відсотків річних, та 81 060 грн на відшкодування моральної шкоди; визнати неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час виконання ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 червня 2018 року та рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2013 року у справі № 490/644/13-ц - за період з 02 грудня 2019 року по 23 січня 2020 року у ВП № 60890153.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час виконання ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 червня 2018 року та рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2013 року у справі                    № 490/644/13-ц у ВП № 60890153.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2020 року в частині визначення розміру моральної шкоди змінено.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 6 000 грн.
В іншій частині це ж рішення суду залишено без змін.
06 лютого 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року у вказаній вище справі.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом                      на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної                                 скарги) - 2 270 грн.  
Предметом спору у даній справі є стягнення з Державного бюджету України кошти у розмірі 167 920,80 грн, які складаються: з матеріального збитку в розмірі не стягнутої суми за рішенням суду - 38 400 грн; 41 548,80 грн - інфляційних втрат;                                       6 912 грн - трьох відсотків річних та 81 060 грн - на відшкодування моральної шкоди; визнання неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області під час виконання ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 12 червня 2018 року та рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2013 року у справі                № 490/644/13-ц - за період з 02 грудня 2019 року по 23 січня 2020 року у                              ВП № 60890153.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
З урахуванням наведеного, оскільки  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити. 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 19 січня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності відділу державної виконавчої служби неправомірною, стягнення збитків та моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         І. В. Литвиненко  
 
                                                                В. С. Висоцька
 
                                                                                                    А. І. Грушицький