КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
Справа №760/25823/14-ц                                     Головуючий у 1 інстанції: Букіна О.М. 
Провадження №22-ц/824/471/2021                    Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
03 лютого 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:
Головуючого (судді-доповідача)            Гаращенка Д.Р.
суддів                                              Невідомої Т.О., Пікуль А.А.,
за участю секретаря                                  Телятник І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою адвоката Кравця Дмитра Миколайовича представника ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
 
                                                     ВСТАНОВИЛА:
 
У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначила, що вона є інвалідом з дитинства 2 групи, проживає та зареєстрована у двохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 згідно договору найму.
Вказана квартира не приватизована і знаходиться на балансі КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської РДА у м. Києві.
У квартирі вона проживала разом з чоловіком ОСОБА_3 , який помер у 2007 році.
Син померлого ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі, але не проживає понад строк, встановлений ст. 71 ЖК України, своїх речей не зберігає, квартирою не цікавиться, участі в оплаті житлового приміщення та комунальних послуг не приймає, а відтак право на користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 , втратив.
Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено.
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.
У липні 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залишено без задоволення.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, адвокат Кравець Д.М. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що заочне рішення є незаконним, необґрунтованим, судом першої інстанції порушенонорми матеріального та процесуального права, не досліджено належним чином докази, на які посилається відповідач, не надано належної правової оцінки доказам відповідача, не вирішено питання про виклик свідків по справі, судом поверхнево розглянути справу без встановлення всіх обставин.
Зазначив, що відповідач не був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, не отримував повістку про розгляд справи (конверти поверталися за закінченням терміну зберігання).
Судом першої інстанції не було розглянуто його клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , чим було порушено норми процесуального права.
Зазначив, що ОСОБА_1 у спірній квартирі у 2013-2014 рр. не проживав з поважних причин.
На підтвердження зазначеного, а також неприязних відносин між сторонами відповідачем було надано до суду заяву, яка була подана 05 грудня 2009 року до ВСП «Відрадненський» (ЖЕК №910), яке на час звернення було структурним підрозділом КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної м.Києві державної адміністрації, в якій просив без його відома не виписувати його з квартири АДРЕСА_1 , не приватизовувати, нікого без його відома не вписувати. 
В обґрунтування доводів скарги посилався на постанову Верховного Суду від 24 вересня 2018 року по справі №644/10619/15-ц.
Зазначив, що приблизно за півроку до розлучення батьків та після їх смерті, а також у зв`язку з неприязними відносинами з ОСОБА_2 , необхідністю догляду за бабусями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за станом їх здоров`я, відповідач був змушений проживати за адресою: АДРЕСА_2 , а в подальшому за адресою: АДРЕСА_3 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, допитавши свідків, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з довідкою форми №3 від 26 листопада 2014 року квартира АДРЕСА_1 неприватизована, знаходиться на балансі КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської РДА у м. Києві.
У  квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_2 з 03 травня 2001 року та відповідач ОСОБА_1 з 20 травня 2002 року.
Згідно актів обстеження від 24 грудня 2013 року, 18 жовтня 2013 року, 15 серпня 2013 року, 27 листопада 2014 року, 12 жовтня 2014 року, 07 серпня 2014 року, 02 червня 2014 року, 04 березня 2014 року відповідач ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, речей, які б належали даній особі, не виявлено. (а.с. 6-13)
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до зазначеної статті об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок саме на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач ОСОБА_2 надала суду докази на підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі із 2013 року. 
Доказів того, що відповідач цікавився квартирою, сплачував комунальні послуги, намагався вселитись або мав суттєві перешкоди у вселенні та її користуванні відповідач не надав.
Доводи апелянта про те, що він був змушений проживати за адресою: АДРЕСА_2 , а в подальшому за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з неприязними відносинами з ОСОБА_2 та необхідністю догляду за бабусями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за станом їх здоров`я, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не доведені.
Колегією суддів у судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які пояснили наступне.
Свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона є дружиною відповідача, з яким у 2012 році зареєструвала шлюб. 
Після смерті батька ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_2 .
Ії відомо, що після смерті батька відповідач не може потрапити до квартири, де зареєстрований і тому не може  проживати там. 
Зазначила, що відповідач намагався домовитися з позивачем ОСОБА_2 . 
Разом з чоловіком свідок ходила до ЖЕКу писати заву про те, щоб його не виписували з квартири. 
Після цього вони разом ходили до квартири, однак двері квартири були закритті та ОСОБА_2 їх не відкривала. 
До 2015-2016 рр. відповідач намагався потрапити до квартири. До суду з позовом про вселення не зверталися. 
Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона знайома з ОСОБА_1 з дитинства. 
З позивачем не знайома та її не знає. 
Їй відомо, що відповідач не має доступу до квартири. 
У жовтні 2007 року вона разом з відповідачем спробували потрапити до квартири, однак ніхто не відкрив двері, бачили, що світло в квартирі горить. 
Друга спроба була в лютому 2008 року, двері також ніхто не відкрив. 
Також їй відомо, що ОСОБА_1 після розлучення батьків проживав з бабусею за адресою: АДРЕСА_2 . 
Після розлучення батьків відповідач підтримував відносини зі своїм батьком.
Під час судового розгляду ОСОБА_2 пояснила, що свідки їй не відомі, та вона має проблеми зі слухом понад 10 років, що могло вплинути на те, що остання не чула, що хтось стукав або дзвонив у двері. 
На даний час вона проживає разом із сестрою, яка їй повністю допомагає, оскільки позивач є інвалідом з дитинства.  
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Разом з тим, колегія суддів приймає доводи апелянта, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності належним чином повідомленого відповідача, що згідно ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.
Відповідно до ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року відкрито провадження в справі, призначено судове засідання на 27 січня 2015 року 11 год 30 хв. (а.с. 18)
Конверт, направлений ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , повернувся з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». 
27 січня 2015 року розгляд справи відкладено на 18 лютого 2015 року 14 год 00 хв. (а.с. 26)
Конверт, направлений ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , повернувся з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання». 
Згідно довідки, складеної секретарем судового засідання, у зв`язку з неявкою на 18 лютого 2015 року у судове засідання учасників судового розгляду, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. (а.с. 37)
Наведене свідчить, що розгляд справи, призначений на 18 лютого 2015 року, відбувся без належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 .
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене без додержанням норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для його скасування та ухвалення нового судового рішення про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, з ОСОБА_1 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Апеляційну скаргу адвоката Кравця Дмитра Миколайовича представника ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, РНОКПП: НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, РНОКПП: НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                      Т.О. Невідома
 
                                                                                                 А.А. Пікуль