ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7585/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Балась Т.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 лютого 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не проведення нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 по 14.02.2020 включно;
- зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 по 14.02.2020 включно.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачем у зв`язку із звільненням позивача зі служби проведено розрахунок по грошовому забезпеченню, проте, за твердженнями останнього, не в повному обсязі.
Лише 14.02.2020 відповідачем перерахована індексація грошового забезпечення в сумі 3 746,29 грн., тобто, проведено остаточний розрахунок, відтак позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2017 по 14.02.2020, втім отримав відмову.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними дії Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.01.2020 по 13.02.2020 у розмірі 20 552,70 гривень (двадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні 70 копійок).
Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.01.2020 по 13.02.2020 у розмірі 20 552,70 гривень (двадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні 70 копійок).
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно вимог чинного законодавства наявні підстави для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01.11.2017 по 14.02.2020.
На думку позивача, сума у розмірі 20 552,70 гривень не є середнім заробітком за час затримки розрахунку у розумінні норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що оскільки при нарахуванні і виплаті належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України.
У даному випадку позивач намагається стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі, яка більша у сто тридцять разів, та не є співмірною до сум заборгованості по індексації. 
Крім того, не погоджуючись з вказаним судом рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що порушені права та інтереси позивача щодо отримання належної йому суми індексації бул захищені та відновлені на підставі судового рішення у справі №120/3230/19-а, відтак виплата індексації не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні Порядку №100.
Оскільки спір щодо невиплати індексації після звільнення виник у серпні 2019 року, тобто майже через 2 роки після звільнення, тому підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України – відсутні.
У відзиві на апеляційну скаргу третьою особою зазначено, що позиція відповідача є правильною, та викладені в апеляційній скарзі відповідача є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Голови Державної прикордонної служби України від 12.10.2017 №1049-ОС позивача звільнено за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів – у разі неможливості їх використання на службі) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас.
Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 01.11.2017 №1116-ОС «по особовому складу» позивач виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлений на військовий облік до Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату у місті Хмельницький.
Оскільки на думку позивача, Адміністрацією Державної прикордонної служби України не було виплачено індексацію під час звільнення зі служби, останній звернувся за захистом свого порушеного права до суду.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі № 120/3230/19-а, яке набрало законної сили 09.01.2020, визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.11.2017 включно та зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період із 01.01.2016 по 01.11.2017 включно.
У свою чергу, виплату індексації грошового забезпечення позивачу відповідач провів 14.02.2020 в сумі 3 746,47 грн., що підтверджується копією виписки з особового карткового рахунку позивача.
Після отримання грошових коштів, позивач звернувся до Адміністрації Державної прикордонної служби України з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 по 14.02.2020.
Листом від 16.03.2020 №14/О-2793 Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила позивача про те, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.
Вважаючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у момент звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що саме з дня набрання чинності рішенням суду у справі №120/3230/19-а (09.01.2020), відповідач мав обов`язок виплатити на користь позивача грошові кошти у сумі 3   746,29 грн., однак вказаного обов`язку не виконав, що свідчить про необхідність зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 09.01.2020, тобто з моменту набрання законної сили рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №120/3230/19-а, та по 13.02.2020 у розмірі 20 552,70 гривень (двадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дві гривні 70 копійок).
Втім, оскільки право на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у позивача в даному випадку виникло саме з 09.01.2020, тобто, з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі №120/3230/19-а, тому у задоволенні позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за період з 01.11.2017 по 08.01.2020 судом першої інстанції було відмовлено.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі по тексту – Закону №1282-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ передбачено, що об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.
При цьому, колегія суддів враховує, що нормами Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
У силу вимог частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У відповідності до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16.
Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
З матеріалів справи вбачається, що наказом Голови Державної прикордонної служби України від 12.10.2017 №1049-ОС позивача звільнено за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів – у разі неможливості їх використання на службі) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас.
Втім, під час звільнення позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.11.2017.   
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Порядок №1078), згідно п.1 якого він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.
Непроведення з вини відповідача виплати індексації у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі № 120/3230/19-а, яке набрало законної сили 09.01.2020, визнано протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.11.2017 включно та зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період із 01.01.2016 по 01.11.2017 включно.
На виконання вказаного рішення суду 14.02.2020 відповідачем здійснено позивачу виплату індексації у розмірі 3 746,47 грн, що підтверджується копією виписки з особового карткового рахунку позивача.
Враховуючи, що позивача було звільнено 01.11.2017, а остаточний розрахунок щодо виплати індексації із ним проведено лише 14.02.2020, тому відповідачем, на думку позивача, порушено приписи частини першої статті 116 КЗпП України. 
Відтак, позивач вважає, що відповідач затримав розрахунок позивачу на 835 днів, а тому повинен сплатити 490 328, 70 грн (587 грн. 22 коп. (розмір середньоденного грошового забезпечення) х 835 днів (кількість днів затримки) = 490   328, 70 грн).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що позивач набув право на отримання індексації лише за судовим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі № 120/3230/19-а.
Тобто, як вірно відзначено судом першої інстанції, саме з дня набрання чинності рішенням суду у справі №120/3230/19-а (09.01.2020) відповідач мав обов`язок виплатити на користь позивача 3 746,29 грн., але вказаного обов`язку не виконав. 
З огляду на вказане, наявні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, тому слід зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 09.01.2020, (з моменту набрання законної сили рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у справі №120/3230/19-а) до 13.02.2020 (до дня фактичного розрахунку).
Враховуючи, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні в частині індексації грошового забезпечення починаючи з 09.01.2020 по 13.02.2020 становить 35 календарних днів, а середньоденна заробітна плата розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з урахуванням даних зазначених в довідці про грошове забезпечення становить 587,22 грн, тому позивачу належить до виплати 20 552,70 грн.
Посилання позивача на те, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2017 по 14.02.2020 включно, колегія суддів оцінює критично, оскільки право на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у позивача в даному випадку виникло саме з 09.01.2020, тобто, з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі №120/3230/19-а.
При цьому, слід зазначити, що сума 490 328, 70 грн, яку позивач бажає отримати як суму компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є співмірною з сумою, яку позивач не отримав у вигляді виплати індексації у розмірі 3 746,29 грн.
Так, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц, звернуто увагу, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, може за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Таким чином, оскільки компенсація суми індексації є значно меншою порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку, відтак розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 552,70 грн є співмірним у даному випадку.
Доводи відповідача щодо неможливості виплати позивачу компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
Враховуючи, що позивачу під час звільнення зі служби не було виплачено індексацію, відтак стягнення відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця.
З огляду на вказане. колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Адміністрації Державної прикордонної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук