УХВАЛА

21 січня 2021 року 
Київ
справа №640/11948/20
адміністративне провадження №К/9901/25417/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Калашнікової О.В., Мартинюк Н.М.
розглянувши у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2020 року (колегія суддів у складі головуючого судді Коротких А.Ю., суддів Сорочко Є.О., Чаку Є.В.)
у справі №640/11948/20
за позовом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ)
про визнання протиправною та скасування постанови.
I. РУХ СПРАВИ
1.          Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – Військова частина НОМЕР_1 ) звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 30 квітня 2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 55 912,82 грн у виконавчому провадженні №61949023.
2.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 9 липня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Подільського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30 квітня 2020 року про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України виконавчого збору у розмірі 55 912,82 грн у виконавчому провадженні №61949023.
3.          Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.
4.          У поданій касаційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 із посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
5.          Судами встановлено, що на розгляді у Господарському суді міста Києва перебувала справа №910/6311/19 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» (далі - ПрАТ "СК" Альфа страхування") до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , про стягнення 550 865,26 грн. 
6.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2019 року у вказаній справі, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 3 березня 2020 року, стягнуто в порядку регресу з позивача на користь ПрАТ "СК" Альфа страхування" збитки у розмірі 550 865,26 грн та судовий збір у розмірі 8 262,98 грн.
7.          Позивач звернувся із листом від 17 березня 2020 року №78/6-590 до розпорядника коштів в особі    Головного управління Національної гвардії про необхідність виділення позивачу коштів у розмірі 559 128,24 грн. 
8.          27 квітня 2020 року позивач отримав ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2020 року, якою було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 3 березня 2020 року.
9.          ПрАТ "СК  " Альфа страхування" направив 28 квітня 2020 року позивачу заяву №1264/18 з пропозицією сплатити в добровільному порядку кошти, визначені резолютивною частиною рішення Господарського суду міста Києва від 20 вересня 2019 року у справі № 910/6311/19. 
10.           Разом із заявою ПрАТ "СК" Альфа страхування" надало позивачу копію листа від 27 квітня 2020 року №б/н, адресоване відповідачу, з клопотанням про залишення без розгляду його заяви від 21 квітня 2020 року про відкриття виконавчого провадження та повернення наказу Господарського суду міста Києва від 17 березня 2020 року №910/6311/19.
11.           Головне управління Національної гвардії України надало 4 травня 2020 року позивачу довідку про зміни до кошторису на 2020 рік від 4 травня 2020 року №27/32/2-10/184 та виділило позивачу кошти в сумі 559 129 грн. для сплати ПрАТ "СК" Альфа страхування".
12.           В зв`язку із цим, платіжними дорученнями від 4 травня 2020 року №1571 та №1572  позивач сплатив ПрАТ "СК" Альфа страхування" відповідно 8 262,98 грн. судового збору та 550 865,26 грн. збитків.
13.           21 травня 2020 року позивач отримав постанову відповідача від 30 квітня 2020 року про повернення стягувачу (ПрАТ "СК" Альфа страхування") виконавчого документа у виконавчому провадженні №61949023 та постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 55 912,82 грн. у виконавчому провадженні №61949023.
14.           Вважаючи протиправною постанову відповідача від 30 квітня 2020 року про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
15.           Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий збір не може бути стягнутий лише на підставі повернення виконавчого документа стягувачу за заявою останнього. Законодавством передбачено, що виконавчий збір стягується з урахуванням фактично стягнутої суми заборгованості у виконавчому провадженні.
16.          Також суд першої інстанції зауважив, що стягнення виконавчого збору без реального стягнення суми заборгованості з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувача за заявою останнього призведе до виникнення умов для повторного стягнення з боржника суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
17. Крім того, до моменту відкриття відповідачем виконавчого провадження №61949023 постановою від 30 квітня 2020 року, на розгляді у відповідача вже перебувала заява ПрАТ "СК" Альфа страхування" від 27 квітня 2020 року про повернення виконавчого документу без виконання, а тому, на думку суду, заява про відкриття виконавчого провадження від 21 квітня 2020 року, яка надійшла до відповідача 29 квітня 2020 року не підлягала розгляду та вирішенню по суті.
18.           Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові виходив з того, що дії державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору вчинено у відповідності до вимог законодавства та з дотриманням приписів частини третьої статті 40 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон №1404-VIII).
19.           Крім того, суд апеляційної інстанції констатував, що судом першої інстанції застосовано нечинну, на момент вчинення виконавчої дії, редакцію Закону №1404- VIII, а саме частину другу статті 27 Закону №1404-VIII, відповідно до якої виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, а  не з фактично стягнутої суми, як вважає позивач.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
20.          Позивач у своїй касаційній скарзі наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки тим обставинам, що відкриття відповідачем виконавчого провадження №61949023 та повернення виконавчого документа стягувачу  у цьому ж провадженні відбулося в один і той же день, при цьому на момент відкриття виконавчого провадження, у відповідача вже перебувала заява стягувача про повернення виконавчого документа.
21.          На думку скаржника наведене свідчить, що державний виконавець не перевірив, чи оскаржувана постанова відповідача прийнята пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких вона спрямовувалась.
22.           При цьому посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі №640/685/19.
23.           Також, як вважає скаржник, суд апеляційної інстанції не встановив та не дослідив обставини щодо вчинення або невчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, що стало порушенням частини четвертої статті 9 та пункту 1 частини першої статті 244 КАС України, про що, як зауважує скаржник, аналогічно зазначено у мотивувальній частині постанови від 30 червня 2020 року у справі №620/3270/19.
24.           У своїй касаційній скарзі військова частина НОМЕР_1 також акцентує увагу на тому, що відповідно до відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач є юридичною особою із організаційно-правовою формою «державна організація (установа, заклад)».
25.           Як наслідок, із посиланням на постанову Верховного суду №560/943/19 від 12 червня 2020 року та положення Закону України від 5 червня 2012 року №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» скаржник стверджує, що виконавчий документ у виконавчому провадженні №61949023 взагалі не підлягав виконанню органами державної виконавчої служби, а отже державний виконавець зобов`язаний був повернути виконавчий документ без прийняття до виконання на підставі пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII.
26.          Окрім цього позивач звертає увагу на безпідставне поновлення судом апеляційної інстанції строку апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції,  пропущеного відповідачем без поважних причин.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
27.           Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.
28.           Касаційне провадження у справі відкрите з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
29.           Оскаржуючи постанову суду апеляційної інстанції з підстави зазначеної вище, відповідач, посилаючись на постанови Верховного Суду від 14 травня 2020 року в справі №640/685/19, від 30 червня 2020 року в справі №620/3270/19 та від 12 червня 2020 року в справі №560/943/19 зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновки, зроблені Верховним Судом у вказаних справах.
30.           Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи
31.           Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
32.           Так, у справі №640/685/19 Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій, ухвалив нову постанову, якою задовольнив позов та визнав протиправною і скасував постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору в сумі 1 149 213,27 грн.
33.           При розгляді справи №640/685/19 Верховний Суд дійшов висновку, що державний виконавець приймаючи спірну постанову не врахував принципу пропорційності, спрямованого на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються.
34.            Крім того, Верховний Суд зазначив, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої  статті 40 Закону №1404-VIII,  без реального стягнення суми боргу з боржника (у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою) створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
35.           Однак, формулюючи вказану вище правову позицію у справі №640/685/19, Верховний Суд керувався нормами Закону №1404-VIII, які були чинним до внесення змін Законом України від 3 липня 2018 року №2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання».
36.           Зокрема, зазначеним законом, у частині другій статті 27 слова «фактично стягнута, повернута або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».  
37.           Зазначене неодноразово відображалось у правових позиціях Верховного суду, зокрема у постановах від 17 вересня 2020 року у справі №750/7800/17, від 28 жовтня 2020 року у справі №400/878/20 та від 28 жовтня 2020 року у справі №640/21075/19.
38.           Як наслідок, Верховним Судом у постанові від 14 травня 2020 року в справі №640/685/19 констатовано погіршення становище боржника, яке було викликане згаданими законодавчими змінами, що не є тотожним до обставин у цій справі, оскільки усі виконавчі дії у виконавчому провадженні №61949023 вчинено у відповідності до Закону №1404-VIII саме у новій редакції.
39.           Наведене дає підстави стверджувати, що правовідносини в справі, що розглядається та в справі №640/685/19 не є подібними, оскільки виникли за різних фактичних обставин та при неоднаковому правовому регулюванню, що й потягло різні висновки судів за наслідками розгляду цих справ.
40.           З аналогічних мотивів Верховний Суд приходить до висновку про неможливість застосування у цій справі позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 30 червня 2020 року у справі №620/3270/19.
41.           Зокрема, у зазначеній вище постанові колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що застосування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду не узгоджуються з обставинами справи, оскільки відносини, що виникли між сторонами регулюються різними редакціями  Закону №1404-VIII, що суттєво впливає на застосування таких позицій.
42.           Що ж стосується справи №560/493/19, на яку також посилається    позивач у своїй касаційній скарзі, Верховний Суд зазначає наступне.
43.           У зазначеній справі Хмельницький міський центр зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, третя особа Відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області з адміністративним позовом про визнання незаконними та необґрунтованими дії Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області щодо повернення наказів господарського суду Хмельницької області від 05 листопада 2018 року у справі №924/73/18, а також зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області виконати вимоги частини другої  статті 6 Закону №1404-VIII.
44.           Верховний Суд, переглядаючи постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від  14 листопада 2019 року про закриття провадження у справі у зв`язку з непідсудністю спору, скасував цю постанову та направив її для продовження розгляду до цього ж суду.
45.           З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов до висновку про те, що у розглядуваній справі предмет спору, суб`єктний склад учасників справи та об`єкт правового регулювання не є тотожними до справи №560/493/19, а отже   наведене унеможливлює застосування у цій справі правових висновків, зроблених Верховним Судом у справі №560/493/19.
46.           Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
47.           За таких обставин, касаційне провадження, відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, підлягає закриттю.
Керуючись пунктом 5 частини першої статті 339 КАС України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Закрити касаційне провадження К/9901/25417/20 за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 7 вересня 2020 року у справі №640/11948/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.

Судді                                                                                                     М.В. Білак

 О.В. Калашнікова

                                                                                                     Н.М. Мартинюк