19.02.21
22-ц/812/372/21
Єдиний унікальний номер судової справи № 489/4565/20
Провадження № 22-ц/812/372/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.     

П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 лютого 2021 року                                                                               м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Яворської Ж.М.,  
суддів:  Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про стягнення заборгованості за договором найму транспортного засобу,-

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (далі – АТ ОГС «Миколаївгаз») про стягнення заборгованості за договором найму транспортного засобу.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що між нею та АТ ОГС «Миколаївгаз» 04 лютого 2020 року укладено нотаріально посвідчений договір найму транспортного засобу № б/н, строком на один рік до 04 лютого 2021 року.
На виконання умов договору позивач як наймодавець згідно умов п. 1.1. передала в строкове платне користування наймачу автомобіль марки Volkswagen Transporter 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , що підтверджується актом приймання передачі від 04 лютого 2020 року .
Вказує, що загальна сума плати за користування автомобілем за рік становить 144000,00 грн.
Відповідно до пункту 5.1 договору розмір орендної плати становить 12000,00 грн. на місяць, та згідно пунктом 5.3 перераховується в безготівковій формі з вирахуванням податку з доходів фізичних осіб та військового збору на особистий рахунок наймодавця в строк не пізніше 10 числа місяця. Проте наймачем перераховано позивачу на час подання позову лише 19320,00 грн. (по 9660,00 грн. 30 березня та 10 квітня 2020 року).
Оскільки наймачем було перераховано за вказані місяці неповна сума орендної плати, останнім допущено порушення у вигляді неповної оплати визначеної суми орендної плати за місяць, загальний розмір несплати склав 4680 грн.
З травня 2020 року наймач припинив сплату орендної плати за цим договором, чим порушив умови договору, передбачені розділом 5-7.
За такого, станом на 10 вересня 2020 року розмір заборгованості за період з травня по серпень 2020 року склала 48000 грн., а всього 52680 грн. ( 4680+ 48000).
У порядку досудового врегулювання вона 21 липня 2020 року звернулася до відповідача з вимогою про сплату заборгованості. У вересні нею було отримано відповідь, в якій відповідач зазначав про те, що з квітня 2020 року він не користується вказаним автомобілем та запропонував скласти акт приймання-передачі до цього договору.
Посилаючись на те, що відповідач не своєчасно та не в повному обсязі здійснював орендні платежі, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 52 680 грн. заборгованості з орендної плати (за 4 місяці з травня по серпень 12000 х 4 = 48000 грн. та 4680 грн. недоплаченої суми за березень-квітень), що утворилася станом на 10 вересня 2020 року, а також три відсотки річних за прострочення зобов`язання згідно ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 158,00 грн. та судові витрати у розмірі 840,80 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи відмову у задоволенні позову суд першої інстанції посилається на те, що наявні у справі докази не дають суду підстав вважати обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 52689 грн. та трьох відсотків річних за прострочення зобов`язання у розмірі 158 грн., оскільки нею не доведено ані неправильність розрахунків при виплаті орендної плати за лютий та березень 2020 року, ані підстави для нарахування орендної плати за період з квітня по серпень 2020 року, ані доказів прострочення таких платежів.
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Так, апелянтом зазначено, встановлені судом першої інстанції обставини, начебто не використання відповідачем транспортного засобу не є підставою для відмови відповідача від зобов`язань за договором, оскільки враховуючи особливості орендних правовідносин, використання предмету договору найму залежить виключно від волі орендаря. 
Невикористання предмету найму дає орендареві право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася або звільнення від сплати за весь час, протягом якого майно не могло бути використано через обставини, за які він не відповідає ( ч.4,6 ст.76 ЦК України). 
Проте таким правом відповідач не скористався.
А тому, є неправильним тлумаченням закону висновок суду першої інстанції, що сторони передбачили в Договорі нарахування та виплату орендної плати лише за умови використання автомобіля. 
Більш того, є незрозумілим висновок суду щодо належності та допустимості таких доказів як акти відсутності транспортного засобу на території підприємства за період з 01 квітня по 08 серпня 2020 року, з огляду на те, що вони є ідентичними, підписані працівниками відділу капітального будівництва, які відповідно до наказів у період дії карантину переведені на дистанційний режим роботи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач висловлює свою незгоду з такою, та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Сторони про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.
Відповідно до ст.ст.11,13,14 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні права і обов`язки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Частиною 1 ст. 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Згідно за ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 04 лютого 2020 року між фізичною особою ОСОБА_1 як наймодавцем, та АТ ОГС «Миколаївгаз» як наймачем, укладено договір найму транспортного засобу № б/н, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Середою О.С. (а.с.16-20).
За умовами цього договору автомобіль, який передано в найм (оренду) буде використовуватися наймачем у власній господарській діяльності відповідно до призначення транспортного засобу( п.3.1)
Сторони стверджують, що факт приймання та передачі транспортного засобу від наймодавця до наймача на початок робочого дня, та від наймача до наймодавця після завершення робочого дня зазначається у відомості прийому-передачі транспортного засобу, яка складається помісячно. Записи в відомості здійснюються в момент приймання-передачі транспортного засобу. У відомості обов`язково зазначається технічний стан транспортного засобу та показники спідометра ( п.4.1 Договору).
Для підтвердження понесених витрат та проведення розрахунків договору в кінці кожного місяця сторони оформляють актом виконаних робіт (п.4.2).
Загальна сума плати за користування автомобілем становить 144000,00 грн. Акт наданих послуг складається та підписується сторонами в останній день кожного місяця (п.5.2)
На виконання умов договору позивач передала в строкове платне користування наймачу автомобіль марки Volkswagen Transporter 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 строком до 04 лютого 2021 року, що підтверджується актом приймання передачі від 04 лютого 2020 року (а.с.15).
Таким чином, між сторонами внаслідок укладання договору оренди транспортного засобу, виникли договірні відносини оренди транспортного засобу.
Відповідно до п.5.1 договору розмір орендної плати становить 12000,00 грн. на місяць. 
До розміру орендної плати включено всі витрати на утримання та використання автомобілю, а також податки, збори та інші платежі, передбаченні чинним законодавством України.
Орендна плата перераховується в безготівковій формі наймачем наймодавцеві з вирахуванням податків з доходів фізичних осіб та військового збору, на його особистий рахунок, відкритий у АТ КБ «Приватбанк», в строк, не пізніше десятого числа місяця, наступного за звітним (п.5.3).
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила стягнути на її користь орендну плату у розмірі 52 680 грн, яка складається із недоплаченої суми орендної плату за березень та квітень 2020 року - 4680 грн. (по 2340 грн. за кожен місяць) та заборгованість по орендній платі з травня по серпень 2020 року у розмірі 48000 грн.
Отже, причиною виникнення спору є неналежне виконання відповідачем умов договору оренди транспортного засобу від 04 лютого 2020 року в частині повної та своєчасної сплати орендної плати.
Щодо вимог позивача про стягнення доплаченої суми орендної плати за березень та квітень 2020 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення орендної плати за березень та квітень 2020 року, суд першої інстанції дійшов висновку про не доведення позивачем неправильності розрахунків при виплаті орендної плати за вказані місяці.
Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонам, що транспортний засіб використовувався відповідачем, за що за березень та квітень 2020 року позивач отримала орендну плату у розмірі 19320 грн., по 9660 грн. за кожен місяць. Факт використання цього майна підтверджується актами виконаних робіт №5 від 27 лютого, №10 від 31 березня 2020 року, підписаного сторонами( а.с.34.35).
Згідно із пп. 14.1.80 ст. 14 ПК України у податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
За приписами п.п.15.1.15.2 ст.15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами.
Відповідно до п.164.2.5 ст.164.2 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються  дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому п.170.1 статті 170 цього Кодексу;
Відповідно до пп. 168.1.1 та 168.1.2 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу, та перераховувати його до бюджету.
Згідно з п/п. 1.4 п.161 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ нарахування, утримання та сплата (перерахування) військового збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168  ПКУ, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту (1,5 відсотка від об`єкта оподаткування). 
Згідно приписів п.136.1 ПК України базова (основна) ставка податку становить 18 відсотків.
Отже, дохід у вигляді орендної плати від здачі в оренду автомобіля є оподатковуваним доходом фізичної особи. При цьому нарахувати і сплатити суму податку до бюджету повинен податковий агент такої фізичної особи - підприємство-орендар. Ставка податку становить 18 % від суми доходу, отриманого у вигляді орендної плати та розмір ставки військового збору 1.5% від об`єкта оподаткування. Об`єкт оподаткування визначають виходячи з розміру орендної плати, зазначеного в договорі.
Сплату позивачеві орендної плати за березень та квітень 2020 року по 9660 грн. за кожен місяць не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи (а.с.14). 
Зважаючи на таке, відповідач у відповідності до вимог податкового законодавства та умов договору, погодженого сторонами, правомірно сплачував позивачеві орендну плату за березень та квітень 2020 року у розмірі 9660 грн. за кожен місяць. А тому, вимоги позивача про сплату їй недоплаченої суми орендної плати за березень та квітень 2020 року є необґрунтованими, оскільки суперечать вимогах діючого законодавства.
Отже, позивач, як правильно про це зазначив суд першої інстанції, не довела неправильність проведеного позивачем розрахунку.
Щодо вимог про сплату заборгованості по орендної плати за травень - серпень 2020 року.
При укладенні Договору найму транспортного засобу сторони погодили умови щодо порядок передачі автомобіля в нами (розділ 4 Договору). 
Пунктом 4.1. сторони стверджують, що факт приймання та передачі автомобіля від наймодавця до наймача на початку робочого дня, та від наймача до наймодавця після завершення робочого дня зазначається у відомості прийому-передачі транспортного засобу, яка складається помісячно. 
У пункті 4.2 сторони погодились, що для підтвердження понесених витрат та проведення розрахунків в кінці кожного місяця оформляти акт виконаних робіт (а.с. 17).
Акт наданих послуг складається та підписується Сторонами в останній день кожного місяця (п.5.2 Договору).
Відповідно до розділу 8 Договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором, сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.
Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим Договором, якщо воно сталося не з їх вини ( умислу чи необережності). Сторона вважаються невинуватою і не несе відповідальність за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.
Звертаючись до суду з даним позовом позивачка просила стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі за травень-серпень 2020 року, яка становить 48000 грн.
Заперечуючи проти позову в цій частині відповідач зазначав, що ним дійсно не проводилися розрахунки по договору з позивачем з 01 квітня 2020 року, оскільки підприємство не користувалося транспортним засобом переданим за цим договором у зв`язку з встановленням в товаристві наказом №01.Но-68-0320 від 16 березня 2020 року карантину, який продовжено відповідними наказами по 31 грудня 2020 року. На підтвердження чого надав акти про відсутність транспортного засобу, а тому з цього часу між сторонами не складалися відомості прийому-передачі транспортного засобу та акти виконаних робіт, передбачених п.4.1-4.2 Договору.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно ч. 1 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Враховуючи особливості орендних правовідносин, використання предмету договору найма залежить виключно від волі орендаря. Невикористання предмету оренди дає орендарю право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася ( ч.4 ст.762 ЦК України) або ж звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає( ч.6 ст.762 ЦК України).
Зважаючи на таке, орендар мав право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об`єкта оренди. 
Проте матеріали справи не містять доказів звернення наймача до наймодавця про зменшення розміру орендної плати, що пов`язане з введенням на підприємстві карантину.
Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату( ч.6 ст.762 ЦК України) ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
Для застосування вищенаведеної норми цивільного законодавства та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) визначальною умовою є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем і він не відповідає за це, мають бути доведені. Подібні правові висновки викладені у п. 31.4 постанови Верховного Суду від 27.08.2019 у справі № 914/2264/17.
При цьому незалежними від волі орендаря обставинами, зокрема, є: незаконне захоплення майна іншою особою; неповідомлення орендодавцем орендаря про права третіх осіб на майно (наприклад, право застави, при реалізації якого може накладатися арешт на майно, що унеможливлює доступ орендаря до нього); аварійний чи незадовільний технічний стан майна; правомірне зайняття приміщення третьою особою на підставі договору оренди, раніше укладеного з орендодавцем.
При настанні таких обставин вже після укладення договору оренди доказами на підтвердження неможливості використання майна можуть бути, зокрема, сертифікат торгово-промислової палати щодо форс-мажорних обставин, документально оформлені результати розгляду заяв та скарг до правоохоронних органів, акт державного виконавця про арешт майна та його передачу третій особі на відповідальне зберігання, судове рішення у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні майном, висновок судової експертизи про аварійний стан об`єкта оренди, рішення компетентного державного органу про початок його реконструкції, реставрації чи капітального ремонту тощо. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 905/1601/17.
В контексті вищенаведеного, слід зауважити, що Закон не містить переліку обставин, що звільняють наймача від плати за користування орендованим майном (орендної плати) на підставі ч. 6 ст.762 ЦК України, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі обставини одночасно позбавляють орендаря можливості користуватись об`єктом оренди і він не відповідає за це. 
Проте належних та допустимих доказів на підтвердження обставини позбавлення відповідача можливості користуватись об`єктом оренди та вжиття ним всіх заходів для належного виконання цього договору в розумінні вимог ст.ст.77,78 ЦПК України, останнім до суду не надано. Акти відсутності транспортного засобу на території підприємства надані відповідачем до суду не є підтвердженням цих обставин, оскільки вищезазначені документи є внутрішніми документами, які складені в односторонньому порядку та не є доказами, які відображають об`єктивні обставини.
Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість по орендній платі за період з травня по серпень 2020 року у розмірі 48000 грн., яка визначена без вирахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, оскільки обов`язок по нарахуванню та сплаті податків та зборів покладено на відповідача, а тому висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог є неправильними.
Відповідно до  ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Оскільки  зі сторони відповідача має місце несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, то вимоги позивача щодо стягнення 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Звертаючись до суду позивач просила стягнути на її користь 3% річних у розмірі 158 грн., виходячи з суми заявленого позову( 52680:100х3).
Зважаючи на суму, яка підлягає стягненню 48000 грн., розмір 3% річних становить 483 грн.93 коп.( 48000*(3/100)*(123 дні/366 дні у році). Оскільки суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 3% річних у розмірі 158 грн, заявлених позивачем у позові. 
Колегія суддів, проаналізувавши наведені обставини, положення закону, надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що відповідач не виконує умови договору оренди транспортного засобу щодо сплати орендної плати, належних та допустимих доказів поважності причин не виконання взятих на себе зобов`язань не надав, дійшла висновку про підставність заявлених позивачем вимог.
Суд першої інстанції вищевказаних обставин та норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини не врахував, безпідставно відмовив позивачеві у задоволені позову.
Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.
За встановлених судом обставин та враховуючи наведене, в силу п.3,4ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з АТ «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором найму транспортного засобу у розмірі 48 000 грн., яка визначена без вирахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, та трьох процентів річних у розмірі 158 грн. 
Розмір судового збору який сплачено позивачем за подання позову - 840 грн.80 коп., за подання апеляційної скарги - 1260 грн.
Враховуючи часткове задоволення позову на 91.14 %, в силу ч.ч.1,2.13 ст.141 ЦПК України, розмір судового збору, який підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 1914 грн.66 коп.: за розгляд справи судом першої інстанції 766 грн.30 коп. (91.14 х 840,8/100), за розгляд справи апеляційним судом 1148 грн.36 коп. (91.14%х1260/100%). 
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про стягнення заборгованості за договором найму транспортного засобу- задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (ЄДРПОУ 05410263) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_3 ) заборгованість за договором найму транспортного засобу у розмірі 48 000 (сорок вісім тисяч) грн., яка визначена без вирахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, три проценти річних у розмірі 158 (сто п`ятдесят вісім) грн. та 1914 (одна тисяча дев`ятсот чотирнадцять) грн. 66 коп. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська

Судді                                                                 Т.М. Базовкіна

                                                                               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.