ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1623/21 Справа № 202/22864/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи — Індустріальний відділ ДВС м.Дніпропетровська, публічне акціонерне товариство “Акціонерний комерційний банк “Аркада”, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., приватне підприємство “Нива-В.Ш.”, про визнання прилюдних торгів недійсними та за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, - 
в с т а н о в и л а:

       У квітні 2013 року  ОСОБА_2 звернулась до суду, з уточненим 12 серпня 2014 року, позовом до ОСОБА_1 , треті особи — Індустріальний відділ ДВС м.Дніпропетровська, публічне акціонерне товариство “Акціонерний комерційний банк “Аркада” (далі - ПАТ АКБ “Аркада”), приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. (далі - ПН ДМНО Кулініч С.А.), приватне підприємство “Нива-В.Ш.” (далі — ПП “Нива-В.Ш.”), про визнання прилюдних торгів недійсними, мотивуючи його тим, що 21 вересня 2005 року між нею та ПАТ КБ «Аркада» було укладено іпотечний договір кредитування № 637/03, згідно з яким банк взяв на себе зобов`язання щодо видачі їй грошових коштів у розмірі 86 250 грн. для придбання квартири, із розрахунку 14% річних, строком до 01 вересня 2015 року. 
       Зазначала, що відповідно до договору предметом іпотеки являється нерухоме майно – квартира  АДРЕСА_1 . На виконання умов договору вона щомісячно та щоквартально сплачувала на користь банку грошові кошти, так станом на 26 лютого 2013 року сплачена сума склала 15 200 грн. 
       Вказувала, що 05 березня 2013 року в її квартиру прибули представник виконавчої служби Індустріального району, представник банку та ОСОБА_1 , які проникнувши до квартири шляхом зламу вхідної двері, пояснили, що на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 банком, на підставі виконавчого надпису нотаріуса, було здійснено звернення до Індустріального ВДВС з метою здійснення звернення, на підставі чого виконавчою службою предмет іпотеки було виставлено на торги у приватному підприємстві «Нива-В.Ш.» та придбано ОСОБА_1 за 146 300 грн. 
       Посилаючись на те, що прилюдні торги були проведенні незаконно, просила суд ухвалити рішення, яким визнати прилюдні торги, які відбулися 05 лютого 2013 року щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй, між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_1 , недійсними та визнати недійсним протокол №0412465-4 від 05 лютого 2012 року про проведення прилюдних торгів щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 , яка належить їй, між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та ОСОБА_1 . 
       У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи його тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , у якій безпідставно проживає та прописана відповідач ОСОБА_2 .
       Посилаючись на те, що подальше збереження реєстрації відповідача обмежить її права, просила суд ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1  шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 . 
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
       Не погодившись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а її вимоги задовольнити.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та недоведеними, вона ввела суд в оману, зазначивши про відсутність заборгованості за кредитним договором у зв`язку з повним її погашенням, викривила факти. Прилюдні торги проведені з дотриманням норм закону. Зазначала про обґрунтованість та доведеність свого позову, що безпідставно залишено судом першої інстанції без уваги. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались. 
       Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.
       Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України (у редакції закону, чинному на час ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.
       Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
       Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду, не відповідає.        
       Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України у редакції закону чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення).
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 21 вересня 2005 року між АКБ «Аркада», правонаступником якого є ПАТ «АКБ «Аркада», та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №А637/03, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кулініч С.А., реєстровий №1680, згідно з яким банком на користь позивачки було видано грошові кошти у розмірі 86 250,00 грн. для придбання квартири, із розрахунку 14% річних, строком до 01 вересня 2015 року. 
       Відповідно до договору предметом іпотеки являється нерухоме майно – квартира АДРЕСА_1 .
       21 вересня 2005 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кулініч С.А., реєстровий №1678, згідно з умовами якого позивачкою придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого 08 листопада 2005 року за ОСОБА_2 комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право приватної власності на спірну квартиру.
       28 травня 2012 року приватним нотаріусом ДМНО Кулініч С.А. здійснено виконавчий напис, реєстровий №465, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки за договором №А637/03 21 вересня 2005 року, - на квартиру АДРЕСА_1 .
       На підставі даного виконавчого напису 05 червня 2012 року головним державним виконавцем Ванжа О.В. Індустріального відділу ДВС ДМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою постановлено звернути стягнення на предмет іпотеки на суму 55 205,92 грн., а саме на квартиру АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_2 , на користь ПАТ АКБ «Аркада».
       Протоколом №0412465-4 по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить боржнику – ОСОБА_2 , від 05 лютого 2013 року, проведених приватним підприємством «Нива-В.Ш.», переможцем прилюдних торгів було визнано ОСОБА_1 , яка як переможець прилюдних торгів в повному обсязі оплатила придбане нерухоме майно.
       11 лютого 2013 року державним виконавцем був складений відповідний акт про проведення прилюдних торгів з продажу арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з факту доведеності порушення її прав та порушення процедури прилюдних торгів в частині надсилання копії акту про проведені прилюдні торги стягувачу, боржникові та спеціалізованій організації. Зазначив, про факт погашення заборгованості, який був прихований від виконавчої служби. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позовні вимоги позивачки за основним позовом задоволені, а обставини, на які остання посилалася як на підстави своїх вимог, так і не були доведені в ході судового розгляду справи.
        Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може у зв`язку з наступним. 
       Порядок реалізації арештованого майна передбачено Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5 (далі Інструкція) та Тимчасовим положенням. Питання реалізації іпотечного майна регулюється також нормами Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
       За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів ;(посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що згідно з цим Законом підлягають примусовому виконанню.
       Примусова реалізація заставленого майна як стадія виконавчого провадження є сукупністю правовідносин (урегульованих Законом України «Про виконавче провадження», ЦК України та іншими нормативно-правовими актами), що в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до Закону.
       Порядок реалізації предмета іпотеки визначений статтею 41 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якою реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або виконавчим написом нотаріуса, проводиться, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
       За правилами проведення прилюдних торгів, передбачених Тимчасовим положенням, спеціалізована організація проводить прилюдні торги за заявкою державного виконавця, в якій зазначається початкова вартість майна, що виставляється на торги за експертною оцінкою та інші відомості. Визначення стартової ціни лота здійснюється на підставі початкової вартості майна за результатами проведеної оцінки майна незалежним суб`єктом оціночної діяльності. 
       У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до статей 16,203,215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
       Тобто, для визнання судом торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
       Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, №14448/88, §33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
       У постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі №6-1749цс15 зроблено висновок, що «правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203,215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням. Порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо підлягають оскарженню в порядку, передбаченому законом. За правилами проведення прилюдних торгів, передбачених Тимчасовим положенням, спеціалізована організація проводить прилюдні торги за заявкою державного виконавця, в якій зазначається початкова вартість майна, що виставляється на торги за експертною оцінкою та інші відомості. Визначення стартової ціни лота здійснюється на підставі початкової вартості майна за результатами проведеної оцінки майна незалежним суб`єктом оціночної діяльності. Тобто на момент проведення прилюдних торгів, у тому числі повторних торгів, для визначення вартості об`єкта оцінки звіт про оцінку майна повинен бути дійсним. Ураховуючи зазначене, можна зробити висновок про те, що повторні прилюдні торги повинні відбутись у межах шестимісячного строку з моменту підписання звіту про оцінку майна. Після збігу цього шестимісячного строку обов`язковою умовою призначення й проведення прилюдних торгів є отримання нового звіту про оцінку майна. Проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме частини п`ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження», пунктів 3.2, 3.4 Тимчасового положення. Проведення переоцінок (уцінок) спірного майна державним виконавцем у зв`язку з тим, що прилюдні торги не відбулися, не може вважатися новою оцінкою у розумінні положень частини п`ятої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на зазначене можна зробити висновок про те, що проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює».
       У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі №6-1884цс15 зроблено висновок, що сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про проведення прилюдних торгів не може бути підставою для визнання таких недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
       У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі №668/5633/14-ц також зроблено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
       Отже, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
       Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі №6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі №6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах №6-370цс16 та №6-547цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №6-231цс17.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що у своєму позові ОСОБА_2 зазначає про те, що прилюдні торги відбулися з порушеннями, оскільки банк та нотаріус приховали від виконавчої служби факт виконання нею своїх боргових зобов`язань.
       Судом першої інстанції осркажуваним рішенням встановлено факт погашення заборгованості, в той час коли матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів погашення заборгованості за кредитним договором. 
       Колегія суддів наголошує на тому, що виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та в подальшому здійснено продаж належної позивачці квартири, остання не оскаржувала. 
       Також позивач ОСОБА_2 зазначала, що виконавче провадження було відкрито з рядом порушень, втім дані твердження не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зі скаргою на дії ДВС боржник ОСОБА_2 не зверталась. 
       Тобто, оскаржуючи прилюдні торги та протокол про їх проведення, позивач зазначає про порушення на стадії вчинення виконавчого напису та відкриття виконавчого провадження.
       Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач просила визнати недійсним протокол від 05 лютого 2012 року №0412465-4 та судовим рішенням визнано недійсним протокол від 05 лютого 2012 року №0412465-4, в той час коли самі прилюдні торги відбулися 05 лютого 2013 року та протокол №0412465-4 саме від 05 лютого 2013 року (а.с.43). 
       Таким чином правові підстави для задоволення позову ОСОБА_2 відсутні. 
       Позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження майном шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 не можуть бути задоволення у зв`язку з наступним. 
       Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
       За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
       Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Відповідно до ст.16 ЦК України саме по собі заявлення вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання чи скасування реєстрації можливе лише при вирішенні спору про право.
       Водночас відповідно до ст.7 Закону України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
       Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1)позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою.
       Виходячи з того, що Закон України “Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні” є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
       Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1)про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)про визнання особи безвісно відсутньою; 4)про оголошення фізичної особи померлою.
       Оскільки питання про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 можливе лише при вирішенні спору про право, а таки вимоги ОСОБА_1 не були заявлені, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено без дотримання норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання прилюдних торгів недійсними та про відмову у задоволенні  позову  ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       В задоволенні позову ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , треті особи — Індустріальний відділ ДВС м.Дніпропетровська, публічне акціонерне товариство “Акціонерний комерційний банк “Аркада”, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу     Кулініч С.А., приватне підприємство “Нива-В.Ш.”, про визнання прилюдних торгів недійсними та позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовити.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.