ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 січня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/10049/20	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Єщенка О.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головіна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року, постановлену в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом Головіна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа - Відділ Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИЛА:
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14.09.2020 року про відмову реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14.09.2020 року зареєструвати ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 р. вищезазначену позовну заяву, відповідно до положень  ст.169 КАС України, було залишено без руху, у зв`язку з невідповідністю вимогам ст.ст.160,161 КАС України. В якій зазначено, що позивачем до позовної заяви не додано власного письмового підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. При цьому, судом було встановлено, що позивачем  ОСОБА_2 у позовній заяві не зазначено ідентифікаційний код Відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а також невірно зазначено найменування зазначеної юридичної особи.
16.10.2020р. на виконання вимог ухвали суду від 12.10.2020 р. про залишення позовної заяви без руху до Одеського окружного адміністративного суду від позивача  Головіна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов уточнений адміністративний позов (вхід.№43223/20), в якому третьою особою зазначено – Відділ Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі, код за ЄДРПОУ 26303264. В позові зазначено, що іншого позову або позовів до тих самих відповідачів з тим самим предметом спору з тих самих підстав до будь-якого іншого суду не подано. В зазначеному позові позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14.09.2020 року про відмову у реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року  позовну заяву повернуто позивачу відповідно до приписів п.1 ч.4 ст. 169 КАС України.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводами апеляційної скарги зазначено, що апелянт звернувся з позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 14.09.2020 року щодо оскарження відмови в реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно вимог чинного законодавства у якості третьої особи апелянтом було залучено відділ служби у справах дітей ОМР у Приморському районі. В ухвалі суд зазначив, що код ЄДРПОУ 26303264 належить Приморській районній адміністрації Одеської міської ради, яку не було залучено до участі в справі. Апелянт зазначає, що відділ служби у справах дітей ОМР у Приморському районі є підрозділом Приморської районної адміністрації ОМР та не може виступати як самостійна одиниця. Відомостей щодо існування окремого ЄДРПОУ як самостійної окремої одиниці, яка відрізняється та діє окремо від Приморської райадміністрації ОМР немає в жодному реєстрі. На думку апелянта, суд не в повному обсязі з`ясував всі обставини справи, відомості та інші важливі питання, що призвело до ухвалення незаконного рішення. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції винесено на формальних підставах, воно порушує його права та права дитини, передбачені СК України, КАС України, Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що належною третьою особою по даній справі має бути орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України – 26303264), а не Відділ Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі. Таким чином, на думку відповідача, позивачем не виконано вимоги ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 р. та повторно зазначено в позовній заяві неправильну назву третьої особи по справі № 420/10049/20. З огляду на зазначене, відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції по даній справі без змін.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч.2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в  пунктах 3,  6,  7,  11,  14,  26  частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту уточненого адміністративного позову вбачається, що позивачем зазначений у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Відділ Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі, що є невірним найменуванням юридичної особи. Крім того, позивачем зазначений код ЄДРПОУ 26303264, який належить Приморській районній адміністрації Одеської міської ради, котра не зазначена у якості третьої особи по справі.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем, у встановлений судом термін недоліки позовної заяви, у повному обсязі, не усунено, що відповідно є підставою для повернення позовної заяви позивачеві.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої  статті 124 Конституції України  юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п.1, п.2, п. 7 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно з ч.1, ч.2, ч.3 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених  статтями 160,  161  цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому  статтею 171  цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч.4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Як було зазначено вище, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 р. адміністративний позов Головіна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 було залишено без руху з підстав, що позивачем до позовної заяви не додано власного письмового підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав та з підстав, що позивачем  ОСОБА_2 у позовній заяві не зазначено ідентифікаційний код Відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, а також невірно зазначено найменування зазначеної юридичної особи.
16.10.2020р. від позивача  Головіна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов уточнений адміністративний позов, в якому третьою особою зазначено – Відділ Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі, код за ЄДРПОУ 26303264. В позові зазначено, що іншого позову або позовів до тих самих відповідачів з тим самим предметом спору з тих самих підстав до будь-якого іншого суду не подано
Розглянувши подані позивачем документи, судом першої інстанції постановлено ухвалу про повернення позовної заяви, вказана ухвала вмотивована тим, що Відділ Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі є невірним найменуванням юридичної особи, позивачем зазначений код ЄДРПОУ 26303264, який належить Приморській районній адміністрації Одеської міської ради, котра не зазначена у якості третьої особи у справі.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №  48778/99).
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах Белле проти Франції від 04 грудня 1995 року та Нун`єш Діаш проти Португалії від 10 квітня 2003 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року).
Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати      як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести      до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права      на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що повертаючи позовну заяву з підстав невірного, на його думку, найменування третьої особи та невірного коду ЄДРПОУ є проявом надмірного формалізму в застосуванні процесуальних положень.
Відповідно до ч. 1  ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч. 1ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до вимог  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України  - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Так, у справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі  Мельник проти України  (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі  Мушта проти України, заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інший підхід розцінюється як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 3  ст. 312 КАС України  у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до п. 5 ч. 1  ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1  ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права чи порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи та порушено норми процесуального права, які призвели до необґрунтованого прийняття судового рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись  ст. ст. 294, 308, 311, 320, 321, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  Головіна Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                    О.А. Шевчук
Суддя:                                                                                                                       О.В. Єщенко
          Суддя:                                                                                                                       А.Г. Федусик