УХВАЛА
про повернення касаційної скарги 

04 березня 2021 року 

м. Київ

справа № 640/24276/19
адміністративне провадження № К/9901/5212/21

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Кравчука В.М.

перевірив касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року (суддя Літвінова А.В.)та 
постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року (колегія у складі суддів Єгорової Н.М., Сорочка Є.О., Федотова І.В.)
у справі № 640/24276/19
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Національної гвардії України 
про визнання протиправним та скасування рішення.

УСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив:
- визнати незаконним, протиправним та скасувати рішення відповідача від 14.07.2017 № 33/НГ/1-п щодо позбавлення його статусу учасника бойових дій;
- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України направити інформацію до Державної служби у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, та Голованівського районного військового комісаріату Кіровоградської області про скасування рішення щодо позбавлення його статусу учасника бойових дій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020; у задоволенні позову відмовлено. 
17.02.2021 позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Як на підставу касаційного оскарження покликається на те, що суди попередніх інстанцій порушили ст. 129 Конституції України та норми процесуального права, неправильно застосували норми матеріального права, не вжили необхідних заходів для з`ясування обставин справи щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Для прийняття комісією відповідача рішення про позбавлення його статусу учасника бойових дій не достатньо Закону України від 16.03.2017 № 1652-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності військовослужбовців та деяких інших осіб» (далі – Закон № 1652-VIII), яким було внесено зміни в абз. 2 п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та визначено, що порядок позбавлення статусу учасника бойових дій визначає Кабінет Міністрів України. Такий Порядок було визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 18.10.2017, тому комісія відповідача не мала законних підстав 14.07.2017 приймати оскаржуване рішення. Підставою для позбавлення статусу учасника бойових дій у рішенні комісії відповідача зазначено лише вирок Приморського районного суду від 26.10.2016 за скоєння ним тяжкого злочину у серпні 2016 року. Питання позбавлення статусу учасника бойових дій було урегульовано Законом № 1652-VIII, який набрав чинності у березні 2017 року. Тому відповідно до ст. 58 Конституції України до нього не може застосована відповідальність, що наступає за скоєння злочину під час участі в Антитерористичній операції або Операції Об`єднаних сил виключно після набрання чинності зазначеним нормативно-правовим актом. Суд першої інстанції позбавив його законного права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, проігнорував клопотання про витребування у відповідача доказів. Суди не з`ясували, чи скоїв він злочин під час виконання бойового (службового) завдання із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в умовах безпосереднього зіткнення та вогневого контакту з військовими формуваннями інших держав та незаконними збройними формуваннями; під час скоєння злочину він перебував на лікарняному та не виконував таких завдань. Суди попередніх інстанцій ухвалили упереджені та незаконні рішення виключено на підставі відзиву відповідача, з яким він не був ознайомлений.  

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого. 
Відповідно до ст. 44 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) учасники справи, маючи намір добросовісно реалізувати належне їм право на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч. 2 і 3 ст. 353 цього Кодексу.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги передбачені ст. 330 КАС України. 
Згідно з п. 4 ч. 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом.
Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі ж подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 4 статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, щодо яких саме правовідносин Верховний Суд ще не сформував правового висновку, а не абстрактно на це покликатися.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права (п. 4 ч. 4 статті 328 КАС України) щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права, за умови заявлення у касаційній скарзі також підстав касаційного оскарження, передбачених п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 328 КАС України. 
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені ст. 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження судових рішень та належного правового обґрунтування унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження. 
Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд вважає, що ОСОБА_1 не зазначив у касаційній скарзі підстав для оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку з посиланням на конкретний пункт ч. 4 ст. 328 КАС України та обґрунтувань, визначених п. 4 ч. 2 ст. 330 КАС України.
Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Зважаючи на наведене, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід повернути. 
Зазначене не позбавляє позивача права на повторне звернення до Верховного Суду з касаційною скаргою в межах розумних строків та при дотриманні вимог КАС України.

Керуючись ст. 328, 330, 332 КАС України, Суд,– 

УХВАЛИВ:

1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 640/24276/19 повернути скаржнику.
2.          Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не перешкоджає особі, яка її подала, реалізувати право на повторне звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3.          Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя доповідач                                                                                          В.М. Кравчук