ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/9/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,     
за участю секретаря судового засідання Троянова А.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року (суддя Юрков Е.О., повний текст рішення складено 17.08.2020) в адміністративній справі
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
третя особа Головне управління ДПС у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у січні 2020 року звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 1342-О від 09.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області та зобов`язати відповідача оформити звільнення по переведенню до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, прийняти заяву про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та виплатити матеріальну допомогу у порядку та розмірі, що здійснювалася іншим працівникам установи; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області 10475,50 грн., що включають невиплачену заробітну плату за жовтень та листопад 2019 року; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області недоплачені 7337,71 грн., що включають недоплачену частину компенсації за використану відпустку та недоплачену частину вихідної допомоги; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області відшкодування за час затримки виплати недоплачених грошових коштів при звільненні з розрахунку середнього заробітку 671,77 грн. за день з дати звільнення 09.12.2019 по дату винесення рішення чи фактичної виплати; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області грошові кошти у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату винесення рішення; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області грошові кошти у розмірі середнього заробітку за період з дня прийняття судового рішення до дня фактичного поновлення на роботі; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області моральну шкоду у розмірі 9000,00 грн.
В процесі розгляду справи позивач неодноразово змінювала позовні вимоги.
Остаточно судом першої інстанції було розглянуто справу з такими вимогами: визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДФС у Дніпропетровській області №1342-0 від 09.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління ДФС у Дніпропетровській області прийняти заяву ОСОБА_1 про надання, як державному службовцю, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та виплатити матеріальну допомогу у порядку та розмірі, що здійснювалась іншим працівникам установи; визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДФС у Дніпропетровській області № 96-Ф від 19.11.2019 в частині позбавлення ОСОБА_1 премії за жовтень 2019 року; стягнути на користь ОСОБА_1 з ГУ ДФС у Дніпропетровській області 9794,17 грн., що включають невиплачену заробітну плату за жовтень та листопад 2019 року, а саме: надбавку за інтенсивність праці за 10.2019 - 5110,00 грн., надбавка за інтенсивність праці за 11.2019 - 3406,67 грн., премія за 10.2019 у розмірі 25% - 1277,50 грн.; стягнути на користь ОСОБА_1 з ГУ ДФС у Дніпропетровській області недоплачені при звільненні суми 7337,71 грн., що включають недоплачену частину компенсації за невикористану відпустку 735,71 грн., недоплачену частину вихідної допомоги 6602,00 грн.;  стягнути на користь ОСОБА_1 з ГУ ДФС у Дніпропетровській області відшкодування за час затримки виплати недоплачених грошових коштів при звільненні (надбавок за інтенсивність праці, премій, компенсації за невикористану відпустку, недоплачену частину вихідної допомоги) з розрахунку середнього заробітку (671,77 грн. за день) з дати звільнення 09.12.2019 по дату винесення рішення чи фактичної виплати; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку середнього заробітку (671,77 грн. за день) з дати звільнення 09.12.2019 по дату працевлаштування 27.04.2020; стягнути з ГУ ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 9000,00 грн.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року позов задоволено частково. Визнано     протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 1342-0 від 09.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 96-Ф від 19.11.2019 в частині позбавлення ОСОБА_1 премії за жовтень 2019 року. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області 9794,17 грн., що включають невиплачену їй частину заробітної плати за жовтень та листопад 2019 року, а саме: надбавку за інтенсивність праці за жовтень 2019 року у сумі 5110,00 грн., надбавка за інтенсивність праці за листопад 2019 року у сумі 3406,67 грн., премія за жовтень 2019 року у сумі 1277,50 грн. Стягнуто з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 недоплачену їй при звільненні суму 735,71 грн. за невикористану відпустку. Стягнуто з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розрахунку середнього заробітку 649,92 грн. за день, з дати звільнення - 09.12.2019 по дату працевлаштування - 27.04.2020 у сумі 60442,56 грн. Стягнуто з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 відшкодування за час затримки виплати недоплачених їй грошових коштів при звільненні (надбавок за інтенсивність праці, премій, компенсації за невикористану відпустку), виходячи з розрахунку середнього заробітку 649,92 грн. за день, з дати звільнення 09.12.2019 по дату винесення рішення у справі у сумі 105936,96 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Також Дніпропетровським окружним адміністративним судом ухвалено додаткове рішення від 07 вересня 2020 року, згідно з яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1  з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області недоплаченої при звільненні частини вихідної допомоги у сумі 6602,00 грн.
Додаткове рішення сторонами не оскаржується.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених вимог, у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційна скарга ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Позивачем рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.  
Судом першої інстанції вірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 27.09.2018 № 657-о ОСОБА_1 переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області. 
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 № 537 Державною фіскальною службою України видано наказ № 7-рг від 31.07.2019 «Про реорганізацію головних управлінь ДФС в областях та м. Києві», згідно з яким, зокрема, реорганізовано ГУ ДФС у Дніпропетровській області шляхом приєднання до ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Головою комісії з реорганізації Головного управління ДФС у Дніпропетровській області 10.10.2019  попереджено ОСОБА_1 про наступне вивільнення згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпПУ у зв`язку з реорганізацією Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та скороченням штатної чисельності.
В подальшому відповідно до наказу ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 09.12.2019 № 1342-о   ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 09 грудня 2019 року. 
Також в межах спірних правовідносин комісією з реорганізації Головного управління ДФС у Дніпропетровській області підготовлено подання на позбавлення премії за жовтень 2019 року працівників Головного управління ДФС у Дніпропетровській області за неналежне виконання завдань керівництва у період реорганізації Головного управління ДФС у Дніпропетровській області. Запропоновано не виплачувати премію за жовтень 2019 року працівникам Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, у тому числі ОСОБА_1 . Наказом № 96-ф від 19.11.2019 позивач була позбавлена премії за жовтень 2019 року. 
Оскаржуючи наведені накази, позивач зазначає, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства, оскільки з моменту попередження про звільнення їй не було запропоновано вакантні посади. Також стверджує про неправомірне та безпідставне позбавлення премії та надбавки за інтенсивність праці, адже протягом листопада 2019 року відповідачем виплачувалися премія та надбавка за інтенсивність праці іншим працівникам ГУ ДФС у Дніпропетровській області. Невиплата неведених виплат позивачеві призвела до зменшення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 .
Відповідач, в свою чергу, з доводами позивача не погоджується, зазначає, що у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню норми трудового законодавства, адже позивача було звільнено на підставі Закону України «Про державну службу», який є спеціальним і встановлює процедуру звільнення, яка не передбачає обов`язок запропонувати вакантні посади одночасно з попередженням  про звільнення. Крім того у зв`язку з припиненням функціональних повноважень ГУ ДФС у Дніпропетровській області та початком діяльності ГУ ДПС у Дніпропетровській області не були визначені критерії інтенсивності праці позивача для встановлення надбавки. При цьому ОСОБА_1 у грудні 2019 року виплачена щомісячна премія за результатами роботи за листопад 2019 року і грудень 2019 року у розмірі 20%.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що за приписами статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; ліквідація державного органу.
Статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
За приписами  статті 43 КЗпП України  розірвання трудового договору з підстав, передбачених     пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті  40  і пунктами 2 і 3 статті  41  цього  Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Статтею 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.    Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Аналіз наведених норм трудового законодавства дає можливість дійти висновку, що обов`язок по працевлаштуванню працівника в разі реорганізації органу (установи) покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися у новоутвореній установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
При реорганізації установи звільнення може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, що буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, покладає на роботодавця (державу) зобов`язання по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. В даному випадку саме це розглядається як гарантія особи на працю, встановлена Конституцією України.
Матеріалами справи підтверджується, що посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб, яку обіймала позивач,  не було скорочено. Також у період з дня попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення по день фактичного звільнення останньої у ГУ ДПС у Дніпропетровській області були вакантні інші посади, на зайняття яких оголошувалися конкурси, проте жодна з посад не була запропонована позивачеві. 
Враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної  інстанції доходить висновку, що відповідач не виконав покладеного законом обов`язку з вжиття вичерпних заходів щодо можливого працевлаштування працівника, посада якого підлягала вивільненню.
Прийняття відповідачем наказу про звільнення з порушенням законодавчо встановленої процедури є підставою для його скасування.
Доводи апелянта про неможливість застосування до спірних правовідносин норм Кодексу законів про працю України, суд апеляційної інстанції не вважає обґрунтованими, адже Законом України «Про державну службу» не встановлено механізм звільнення працівника в разі реорганізації органу, а тому в цій частині підлягають застосуванню норми загального трудового законодавства.
Належним способом поновлення порушеного права позивача у цьому випадку є поновлення останньої на посаді, з якої її було звільнено, із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Суд апеляційної інстанції констатує, що судом першої інстанції при вирішенні спору у вказаній частині були порушені норми процесуального права. Суд, прийнявши до уваги заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, відповідно до якої було виключено вимогу про поновлення на роботі, не врахував приписи статті 47 КАС України, згідно з якими крім прав та обов`язків, визначених у  статті 44  цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити  предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Натомість судом прийнято відповідну заяву ОСОБА_1 в ході розгляду справи по суті, що суперечить нормам процесуального права.
Крім того судом першої інстанції не враховано, що процесуальний закон вимагає від суду, в разі встановлення порушення прав та законних інтересів у публічних правовідносинах, встановити спосіб їх відновлення. 
Статтею 235 Кодексу законів про працю України  визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог  Закону України «Про запобігання корупції»  іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Тобто законом прямо визначено спосіб поновлення порушених трудових прав особи, що залишено поза увагою суду першої інстанції.
При цьому судом першої інстанції також не враховано, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпПУ  при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові  середнього заробітку  за час  вимушеного прогулу  або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної  роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року  не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Тобто, закон поєднує дві обов`язкові вимоги з метою захисту прав та інтересів працівника, які не можуть бути розділені судом при вирішенні спору даної категорії, а саме: обов`язок поновити на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Не вважається належним способом поновлення порушеного права працівника лише зобов`язання поновити на роботу без стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу або навпаки.
Разом з тим доводи позивача, що вона має бути поновлена на рівнозначну посаду в ГУ ДПС у Дніпропетровській області, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, адже за приписами ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений саме на попередній роботі. 
Статтею 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до  єдиного державного реєстру  запису про її припинення.
За приписами  статті 36 КЗпП України   зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації (керівників або складу державних органів) не припиняє дії трудового договору і в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника повинна бути продовжена.
Тобто, при реорганізації до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівником.
Проте такий обов`язок переходить на новоутворену установу в разі повної ліквідації органу, з якого відбулося звільнення. В іншому випадку працівник не вправі вимагати поновлення на роботі у заново утвореному органі, якщо він не був переведений до такої установи в установленому законом порядку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 818/572/16.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на дату вирішення спору в суді запис щодо припинення  ГУ ДФС у Дніпропетровській області в ЄДРПОУ відсутній, особа перебуває у стані припинення.
Таким чином підстави для поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній або аналогічній посаді в Головному управління Державної податкової служби України відсутні.
Вирішуючи спір щодо неправомірного позбавлення позивача премії та надбавки за інтенсивність праці, суд першої інстанції вірно встановив обставини спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку, що за загальним правилом призначення розміру премії державному службовцю є повноваженнями відповідача за результатами оцінки якості виконуваних посадових обов`язків, в той же час ці повноваження відповідача мають виключати свавілля. Відповідачем не було надано доказів несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи та порушення трудової дисципліни або притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, а тому відповідачем було допущено протиправні дії щодо невиплати ОСОБА_1 надбавки за інтенсивність праці та премії.
Вказані висновки суду першої інстанції не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами й під час апеляційного розгляду справи.
Визначаючи належні для виплати суми за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вірно виходив з приписів постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, якою визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Судом першої інстанції здійснено обрахунок заробітку за час вимушеного прогулу на підставі розрахункових документів, які містяться в матеріалах справи. Правильність математичного обрахунку апелянтом не спростована належними та допустимими доказами.
Суд першої інстанції обрахував, що з урахуванням приписів постанови КМУ № 100 і недоплачених сум премії та надбавки за інтенсивність праці середньоденна заробітна плата позивача має становити 649,92 грн.
Разом з тим суд першої інстанції не вірно встановив, що вимушений прогул позивача складає 93 робочі дні – з 10 грудня 2019 року по 26 квітня 2020 року (включно), оскільки з 27.04.2020 ОСОБА_1 працевлаштована та іншому підприємстві. 
В даному випадку суд апеляційної інстанції зазначає, що закон покладає на роботодавця обов`язок виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, в разі незаконного звільнення, з моменту звільнення до дня поновлення на роботі.
Таким чином періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є 10.12.2019-02.03.2021, що складає 448 календарних та 307 робочих днів.
  Абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 199525,44 грн. (649,92 грн. х 307 робочих днів).
Також невірно застосовано судом першої інстанції норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про відшкодування за час затримки виплати недоплачених позивачеві грошових коштів при звільненні. 
Так, судом першої інстанції не враховано, що згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»    підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону передбачено, що     компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
За приписами статей  3,  4 названого Закону      сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що визначальною обставиною для виплати компенсації є дата нарахування та фактичної виплати доходу.
Крім того Верховний Суд у постановах від 20.12.2019 у справі № 804/3000/18, від 11.02.2021 у справі № 1540/3742/18 виклав правову позицію, згідно з якою середній заробіток за час вимушеного прогулу, нарахований та стягнутий за рішенням суду, не є заробітною платою у розумінні як      Закону України «Про оплату праці»  так і  Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому не підлягає компенсації.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у вказаній частині.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову учасниками справи не оскаржено. 
В даному випадку колегія суддів виходить з приписів статті 308 КАС України, згідно з якою суд апеляційної  інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в  межах доводів та вимог  апеляційної скарги. 
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в окремій частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його часткового скасування.
                              Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

                              Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року в адміністративній справі № 160/9/20 скасувати в частині вирішення спору про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення компенсації за час затримки виплати недоплачених позивачеві грошових коштів при звільненні.
Позов ОСОБА_1 в частині вимог про поновлення на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області та зобов`язання відповідача оформити звільнення по переведенню до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за час затримки виплати недоплачених грошових коштів при звільненні задовольнити частково.
Поновити     ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за відшкодуванням ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області, з 10.12.2019. 
Стягнути з Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 199525 (сто дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот двадцять п`ять) грн. 44 коп.
У задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за час затримки виплати недоплачених грошових коштів при звільненні відмовити. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 02 березня 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
          Повна постанова складена 02 березня 2021 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова