Номер провадження: 22-ц/813/1896/21 
Номер справи місцевого суду: 522/6898/16-ц
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2021 року                                                                 м. Одеса 

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах: 

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д.,
Дрішлюка А.І., 

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шкодіної Любові Василівни в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Маяківської сільської ради, Біляївського району, Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, та за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Одеської міської ради про встановлення факту проживання як чоловік та дружина, про визнання права власності в порядку спадкування.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 з 2001 року по дату його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 , вели сумісне господарство, піклувались та турбувалися один про одного, мали спільний сімейний бюджет. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина у вигляді квартири в АДРЕСА_1 . Померлий ОСОБА_6 заповіт не складав, спадкоємці першої черги відсутні. Також, позивачка стверджує, що постійно проживала з ОСОБА_6 до моменту його смерті, тому належним чином прийняла спадщину у вигляді зазначеної квартири та далі проживає в ній і сплачує комунальні платежі.
На підставі вищевикладених обставин, ОСОБА_3 звернулась до суду та просила встановити факт проживання як чоловіка та дружини – її та ОСОБА_6 .. Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року витребувано з Шостої Одеської нотаріальної державної контори інформацію з приводу того, чи складав ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіт, а також чи зверталися особи із заявами про прийняття або відмову від спадщини.
23 листопада 2016 року Шостою Одеською нотаріальною державною конторою надана посвідчена копія спадкової справи №159\2016 на померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , з якої вбачається наявність рідних доньок померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , як спадкоємців першої черги, встановлено повний перелік спадкового майна та підтверджено отримання ними відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом.
28 лютого 2017 року ОСОБА_3 подала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про встановлення факту проживання як чоловіка та дружини, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на частину спадкового майна.
В обґрунтування уточненого позову зазначено, що ОСОБА_3 постійно проживала спільно з померлим з 2001 року по 2004 рік у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а потім у придбаному на спільні кошти подружжя в садовому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 . Також позивачка зазначила, що у період шлюбу було здійснено реконструювання зазначеного садового будинку за сумісні кошти, тому він підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності. Земельні ділянки, які входять до складу спадщини також були придбані за спільні кошти під час спільного проживання. Водночас, вже після смерті ОСОБА_6 , позивачка дізналася, що земельна ділянка та розташований на неї садовий будинок були за договором дарування подаровані померлому – ОСОБА_7 , тому цей договір є удаваним. У зв`язку з наведеним ОСОБА_3 просить визнати право власності на 1\6 на спадкове майно, згідно переліку, в порядку спадкування за законом, а також на 1\2 на теж майно, як на об`єкти спільного сумісного майна.
16 серпня 2017 року представник ОСОБА_3 – ОСОБА_8 подала до суду уточнену позовну заяву в новій редакції. В якій додатково вказано, що садовий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , був у дійсності придбаний за гроші у розмірі 1 800 доларів США, що підтверджується розпискою оформленою ОСОБА_9 , та земельна ділянка на якій розташований будинок оброблялася за спільні кошти з померлим. Відповідно до висновку ПП «Проект» від 02.08.2016р. вартість спірного садового будинку складає 15 333 долара США. Тому позовні вимоги були збільшені, а саме щодо визнання відповідного спадкового майна об`єктами спільної сумісної власності та зміни черговості одержання права на спадкування з визнанням позивача спадкоємцем першої черги разом з доньками померлого.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2017 року об`єднано в одне провадження до розгляду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання як чоловіка та дружини, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на частину спадкового майна та справу, що розглядалась Біляївським районним судом Одеської області за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , який був їхнім батьком, тому просили суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ..
21 березня 2018 року приєднано до первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про встановлення факту проживання як чоловіка та дружини, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання права власності на частину спадкового майна, та позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцової О.Ю. про визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , як його дочка, тому подала заяву про вступ у спадщину, проте не може набути право власності на майно в порядку спадкування через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Тому просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом: 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/2 частини садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , на території Любопільської сільської ради.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ..
Позов ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на території Любопільскої сільської ради. Визнано за ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частки земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Визнано за ОСОБА_1 , право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частки садового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
В апеляційній скарзі адвокат Шкодіна Л.В. в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та представник Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області не з`явились, повідомлялись належним чином та завчасно. Від представника ОСОБА_5 – ОСОБА_10 та представника ОСОБА_3 – ОСОБА_8 надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про направлення судових повісток, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Положеннями Книги шостої (глави 84-90) ЦК України врегульовано порядок спадкування, відповідно до якого спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 1216-1218, 1258, 1261, 1267 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівним.
Судом встановлено, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 105, 244).
На дату смерті ОСОБА_6 в офіційному шлюбі не перебував, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запиту про шлюб (т. 2 а.с. 66-69).
Згідно довідки з місця проживання про склад сім`я та реєстрацію ОСОБА_6 проживав за адресою: АДРЕСА_1 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 107). 
Після смерті ОСОБА_6 його дочки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулись до Шостої одеської нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 101-104).
На момент смерті у власності ОСОБА_6 перебувало наступне майно: 1) квартира АДРЕСА_5 ; 2) автомобіль ВАЗ 21011, 1980р.в., зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 3) грошові вклади у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Ощадбанк»; 4) земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; 5) садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; 6) земельна ділянка , розташована за адресою АДРЕСА_4 , на території Любопільської сільської ради (т. 1 а.с. 122, 130, 137, 143 145, 147, 154).
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на таке майно: 1) квартира АДРЕСА_5 ; 2) автомобіль ВАЗ 21011, 1980р.в., зеленого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 3) грошові вклади у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Ощадбанк» (т. 1 а.с. НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , 138, НОМЕР_5 , 247, т. 2 а.с. 59).
Відповідно до постанови державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Шевцової О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.03.2017р., ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав неможливості представлення оригіналів правовстановлюючих документів щодо такого майна: 1) земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 ; 2) садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; 3) земельна ділянка, розташована за адресою АДРЕСА_4 , на території Любопільської сільської ради (т. 2 а.с. 161-163).
Згідно інформації наданої Управлінням держгеокадастру у Комінтернівському районі Одеської області від 21.03.2016р. право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , на території Любопільської сільської ради виникло за померлим ОСОБА_6 на підставі Розпорядження Комінтернівської районної держадміністрації від 15.02.2007р., тобто на безоплатній основі та відноситься до особистого майна померлого ( т. 1, а.с. 145, 204)
Право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , та садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , виникло за померлим на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.10.2004р. (т. 1 а.с. 145).
Відповідно до листа Управління державної реєстрації ГТУ юстиції в Одеській області та повного витягу з Державного актів цивільного стану громадян щодо актового запиту про шлюб, ОСОБА_6 з 06.02.1988р. по 30.05.1991р. перебував у шлюбі з громадянкою ОСОБА_11 , після 30.05.1991р. ОСОБА_6 в іншому шлюбі не перебував (т. 1 а.с. 65, т. 2 а.с. 66-69).
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є доньками ОСОБА_6 , що є спадкоємцями першої черги, та які подали заяви про прийняття спадку, а тому мають право на спадкування за законом на спадкове майно ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_3 не доведений факт проживання її з ОСОБА_6 однією сім`єю, тому до зазначених правовідносин не підлягає застосуванню норма ст. 74 СК України.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.
Тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарга відносно того, що ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю, однак не перебували в зареєстрованому шлюбі, за цей період за їх спільні кошти було придбано певне рухоме та нерухоме майно, що на день смерті ОСОБА_6 було зареєстроване за ним, а тому ОСОБА_3 має право на визнання права спільної сумісної власності на це майно та зміни черговості одержання права на спадкування з визнанням її спадкоємцем першої черги разом з доньками померлого, з огляду на наступне.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України).
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 передбачено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Положення статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.
Тобто з наведеного слідує, що при застосуванні положень статті 74 СК України необхідно виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).
Зазначене також передбачено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд першої інстанції вірно визнав, що ОСОБА_3 не доведений факт проживання її з ОСОБА_6 однією сім`єю, та придбання під час фактичних шлюбних відносин спільної сумісної власності, оскільки не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували б ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.
Апеляційний суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_6 з 2001 року по 2004 рік за адресою: АДРЕСА_2 , а з 2004 рік – за адресою: АДРЕСА_3 , з огляду на наступне.
Суд звертає увагу, що на підтвердження доводів того, що ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_6 з 2001 року по 2004 рік за адресою: АДРЕСА_2 , не надано жодного доказу.
А на підтвердження того, що ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_6 з 2004 року за адресою: АДРЕСА_3 , надано довідку СГТ «Меліоратор» від 27.03.2016р. №16 та акт обстеження земельної ділянки та садового будинку від 17.04.2016р., які суд не приймає як належні докази підтвердження факту проживання з наступних підстав.
Законом України «Про кооперацію не передбачено право, повноваження чи функція садово-городницького кооперативу чи будь-якого іншого підприємства приватної форми власності, приватних осіб фіксувати чи підтверджувати факт проживання особи за певною адресою.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» документами, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.
Згідно із п. 15 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, до створення реєстру територіальної громади картотеки з питань реєстрації осіб, які передані відповідному органу реєстрації, ДМС, житлово-експлуатаційними організаціями та іншими підприємствами, установами та організаціями, що забезпечували ведення картотек з питань реєстрації фізичних осіб, підтримуються в актуальному стані за карткою реєстрації особи та адресною карткою особи за відповідними формами згідно з додатками 4 та 5.
Відповідно до п. 1.6 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012р. №1077, у територіальному підрозділі ДМС картотеки складаються з відомостей про реєстрацію у формі картки реєстрації особи та адресної картки, а в адресно-довідковому підрозділі територіального органу ДМС - талона зняття з реєстрації місця проживання в Україні та відомостей про реєстрацію місця проживання особи.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що акт обстеження земельної ділянки та садового будинку від 17.04.2016р. підписано невстановленими особами вже після смерті ОСОБА_6 , а в акті та довідці садово-городницького кооперативу «Меліоратор» не зазначається, на якій підставі та з огляду на які обставини та факти, підписанти вказаних документів дійшли висновку, що ОСОБА_6 проживав з ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_3 .
Також згідно копії даного акту, він виконаний на 3 аркушах (сторінках). Підписи сімнадцяти осіб знаходяться на першій сторінці після слів «Мы нижеподписавшиеся:», наступні дві сторінки, де власне викладено зміст акту, не підписані ніким із зазначених осіб (т. 1 а.с. 176-178).
Відповідно до пояснень ОСОБА_13 , її батько ОСОБА_6 дійсно в літку їздив на дачу ( АДРЕСА_3 ), але перебування там було короткостроковим, а сам будинок не пристосований для постійного проживання, особливо зимою.
Таким чином, зазначені обставини викликають обґрунтовані сумніви в достовірності відомостей, зазначених в наданій ОСОБА_3 довідці СГТ «Меліоратор» від 27.03.2016р. №16 та акті обстеження земельної ділянки та садового будинку від 17.04.2016р., тому суд не приймає їх до уваги, та не може визнати належними докази підтвердження факту проживання. 
Крім того, згідно даних паспорту ОСОБА_3 , та листа ОСББ «Люстдорф» від 15.09.2017р. №14 вона зареєстрована з 03.02.1987р. за адресою: АДРЕСА_2 , зі своїм сином ОСОБА_14 ..
Відповідно до поквартирної картки (форма «Б») квартири АДРЕСА_5 , картки реєстрації особи на ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_6 від 23.03.2016р. № НОМЕР_6 , ОСОБА_6 проживав зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд не бере до уваги надані ОСОБА_3 фотографії, як доказ спільного проживання її з ОСОБА_6 однією сім`єю, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, по ним неможливо встановити коли, за яких обставин вони були зроблені, крім того, ці фотографії та зображені на них події не підтверджують факту наявності сімейних відносин притаманних подружжю між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ..
Апеляційний суд також критично відноситься до доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в 2004 році за спільні кошти подружжя придбали у власність земельну ділянку, площею 0,060 га та розташований на ній садовий будинок, загальною площею 37,2 кв.м., та надвірні споруди: 1-3 огорожі, за адресою: АДРЕСА_3 . А правочин відносно якого, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 зазначену нерухомість 23.06.2004р., насправді є удаваним, оскільки зазначене на підтверджено належними та допустимими доказами.
Відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Згідно із ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Як вбачається із тексту Договору дарування (дублікату, що має силу оригіналу) 23 червня 2004 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 садовий будинок з надвірною спорудою розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Договір нотаріально посвідчений 23.06.2004р. за №2375, приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Галайко О.Д. (т. 1 а.с. 174).
Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯА №285886 ОСОБА_6 на праві власності належать земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_3 . Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01.05.516.00332 (т. 1 а.с. 205).
Таким чином, апеляційний суд не може визнати лише на підставі копії розписки ОСОБА_7 про отримання 1 800 доларів США від ОСОБА_3 в рахунок продажі земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_3 , факт укладання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки та садового будинку, а нотаріально посвідчений Договір дарування – удаваним, крім того ОСОБА_3 взагалі не є стороною даного договору. 
Суд першої інстанції вірно встановив, що зі змісту усіх наявних у справі доказів, на які послалась позивачка по справі, як окремо так у їх взаємному зв`язку та сукупності, факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 їх пов`язаністю спільним побутом, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї не доведено, а тому не підлягає задоволенню і похідна від неї вимога про зміну черговості одержання права на спадкування з визнанням ОСОБА_3 спадкоємцем першої черги разом з доньками померлого
На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення спору. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того, слід зазначити, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясував всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Шкодіної Любові Василівни в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 15 березня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дрішлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік