ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 р.	Справа № 520/8179/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.
                                                              позивача: ОСОБА_1 
                                                            представника позивача: Шевцова О.А.
                                                            представника відповідачів: Синюшко С.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Севастьяненко К.О., м. Харків, повний текст складено 21.12.20 року по справі № 520/8179/2020
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області ,         Головного управління Національної поліції України в Харківській області             
          про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Головного управління Національної поліції України в Харківській області (далі за текстом також – відповідачі), в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати Наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 604 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 , командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до Національної поліції України відповідно до пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію";
-  стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у справі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Скасовано Наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 604 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 , командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області з 06 листопада 2015 року.
Стягнуто з  Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 6,10 грн х 1852 робочих дня вимушеного прогулу = 11297,20 грн без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення у цій частині та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення середнього заробітку у сумі 293 264,20 грн або у сумі 83 673,36 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про те, що судом першої інстанції зменшення розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 здійснено на підставі нормативного акту МВС України, який за конкуренцією норм є нижчим за норми Конституції України та законів України, та суперечить положенням Конституції України, Закону України “Про оплату праці”, Кодексу законів про працю України. З урахуванням того, що довідка про доходи, яка видана ГУНП в Харківській області, містить відомості про нараховану заробітну плату у меншому розмірі ніж розмір мінімальної заробітної плати, вважає, що з метою дотримання державних соціальних гарантій працівника є підстави для використання під час розрахунку середньоденної заробітної плати розміру мінімальної заробітної плати, яка встановлена на території України. Вказує, що саме середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 83 673,36 грн є мінімальною гарантією позивача з оплати праці та розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен бути розрахований від суми, яке не нижче цього рівня.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ГУ МВС України в Харківській області з посиланням на те, що ОСОБА_1 до його звільнення з 06.11.2015 з посади командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області протягом останніх п`яти календарних місяців був відсторонений від виконання обов`язків, а отже середню заробітну плату слід обчислювати з усіх видів грошового забезпечення, які були визначені позивачу на день звільнення, а при визначенні середньоденного заробітку слід використовувати календарні дні, а не робочі дні, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (надалі також – ГУ МВС України в Харківській області) оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду, вказує, що суд першої інстанції ухвалою від 08 вересня 2020 року необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника ГУ МВС України в Харківській області про залишення позову без розгляду. Просить урахувати, що позивач не скористався наданим Законом України «Про Національну поліцію» правом на подачу рапорту про прийняття на службу до поліції та не підтвердив свою згоду проходити подальшу службу в поліції у тримісячний строк з дня опублікування вказаного Закону.
За результатами апеляційного розгляду ГУ МВС України в Харківській області просить адміністративний позов залишити без розгляду або скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
У додаткових поясненнях ГУ МВС України в Харківській області, з посиланням на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, сформовану у постанові від 04.04.2018 у справі № 820/6618/14 (провадження К/9901/7244/18), зазначає, що стягнення грошового забезпечення при поновленні незаконно звільненого працівника не може охоплювати періоду, протягом якого такий працівник, відповідно до встановлених законом порядку та підстав, перебував у місцях позбавлення волі, зокрема у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; водночас, якщо згодом з`ясується, що позивача затримано і взято під варту незаконно, він матиме право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», за яким, з-поміж іншого, передбачено відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок неправомірних дій зазначених органів. Вказує, що з огляду на відсутність волевиявлення позивача бажання проходити службу в поліції, ГУ МВС України в Харківській області правомірно звільнено позивача через скорочення штатів відповідно до пункту 10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію".
Головне управління Національної поліції України в Харківській області правом на висловлення свого ставлення до апеляційних скарг не скористалося.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників позивача та відповідачів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ГУ МВС України в Харківській області підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.
21 квітня 2015 року позивач був затриманий правоохоронними органами та до 27 листопада 2019 року перебував під вартою за рішенням суду у зв`язку з розглядом обвинувального акта у кримінальному провадженні № 42015000000001623. 
На адвокатський запит 08 червня 2020 року представника позивача повідомлено, що згідно з Наказом ГУ МВС України в Харківській області від 06.11.2015 за № 604 о/с, позивач звільнений зі служби в органах внутрішніх справ на підставі пункту 10 та 11 розділу XI Закону України “Про Національну поліцію” та відповідно до пункту 64 “Г” Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернувся до суду. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із протиправності оскаржуваного наказу та порушення ним прав позивача.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про Національну поліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою КМУ №114 від 29.07.1991 (з наступними змінами, далі за текстом - Положення).
Закон України «Про Національну поліцію» опублікований 06.08.2015 в газеті "Голос України" та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.
Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Згідно з п. 9 розд. XI Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Пунктом 10 розд. XI Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Відповідно до п. 11 розд. XI Закону України "Про Національну поліцію" перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.
Таким чином, враховуючи дату набрання чинності вказаним Законом, тримісячний строк, протягом якого працівники міліції, що виявили бажання проходити службу в поліції, за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, передбаченим Законом України "Про Національну поліцію", могли бути прийняті на службу в поліцію, закінчився 06.11.2015, яке є останнім днем вказаного строку.
У той же час, із наведених вище положень законодавства слід дійти висновку, що працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.
Так, у першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.
Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення № 114.
У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).
Таким чином, лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування п. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення особи за скороченням штатів.
У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 у встановлений строк рапорт про його бажання проходити службу в Національній поліції та рапорт про його звільнення з органів внутрішніх справ у зв`язку з переходом у встановленому порядку на службу в іншу установу особисто безпосередньому керівнику та начальнику УМВС України в Харківській області не подавав.
Також, не надходила така заява до управління кадрового забезпечення УМВС України в Харківській області, на яку покладено організацію обліку кадрів у системі Міністерства внутрішніх справ України. Відсутні такі рапорти (заява) в особовій справі позивача.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах, вирішуючи питання щодо звільнення позивача через скорочення штатів на підставі підпункту "г" п. 64 Положення № 114, відповідач зобов`язаний розглянути можливість його подальшого використання на службі, оскільки такий порядок звільнення працівника міліції прямо передбачений пунктами 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VІІІ.
В порушення Закону України «Про Національну поліцію» відповідачем такі дії виконані не були.
Працівник міліції міг бути звільнений зі служби в органах внутрішніх справи через скорочення штатів виключно у разі відмови від проходження служби в поліції та/або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, за умови відсутності можливості подальшого використання на службі, що передбачено п. 9-10 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VІІІ та підпункту "г" пункту 64 Положення № 114.
Крім того, слід звернути увагу, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Отже, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) з працевлаштування працівників ліквідованої установи.
Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.09.2019 у справі № 817/3397/15.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивача звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог щодо скасування Наказу № 604 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з 06.11.2015 з посади командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення ГУ МВС України в Харківській області у запас Збройних Сил України за пунктом 64 "г" (через скорочення штату).
Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на роботі, то слід зазначити, що станом на час розгляду справи, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, Головне управління МВС України в Харківській області перебуває у стані припинення, за рішенням засновників з 06.11.2015 та неліквідоване.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що для належного захисту прав позивача позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області слід задовольнити, є правомірним.
З огляду на приписи пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду в частині поновлення позивача на посаді правомірно звернуто судом першої інстанції до негайного виконання.
В той же час, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вимога позивача про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Харківській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу до Національної поліції України відповідно до пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" не підлягає задоволенню, оскільки є передчасною та позивач після поновлення на посаді командира оперативної роти № 2 батальйону міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Харківській області не позбавлений права звернутись до Головного управління Національної поліції в Харківській області для вирішення відповідного питання.
Проте, колегія суддів не погоджується із судом першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на  користь   ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у справі, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 565-XII) працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність.
Відповідно до пункту 24 Положення (у редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 5 грудня 2012 року № 1137) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більше як за один рік.
Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Положення цього нормативно-правового акта узгоджуються з нормами частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з пунктом 3.5.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС України № 499 від 31.12.2007, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №205/14896 (яка діяла до 13.12.2016, тобто на момент виникнення спірних правовідносин) особа рядового і начальницького складу, щодо якої проводиться службове розслідування, може бути відсторонена від виконання службових обов`язків за займаною посадою зі збереженням посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавки за вислугу років та інших надбавок і доплат.
Рішення про відсторонення особи від посади можуть приймати начальники, яким надано право прийняття на службу або призначення її на посаду, шляхом видання письмового наказу.
Згідно з пунктом 3.5.2 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.
На підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 5 квітня 2012 року № 288, який набрав чинності з 14 травня 2012 року, пункт 3.5 Інструкції доповнено двома пунктами:
пунктом 3.5.3, згідно з яким особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відстороненим від посад відповідно до Кримінально-процесуального кодексу України, з наступного дня після відсторонення від посад за період, протягом якого вони не перебували на посаді, виплачуються оклади за спеціальними званнями та надбавка за вислугу років;
пунктом 3.5.4., згідно з яким особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відповідно до яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня арешту. У разі якщо до осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відсторонених від посад, яких утримували під вартою, обрано інший запобіжний захід, а не утримання під вартою, з дня прибуття до органу (підрозділу) внутрішніх справ і до дня отримання повідомлення суду про набрання вироком законної сили про засудження особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до позбавлення волі грошове забезпечення виплачується в порядку, передбаченому підпунктом 3.5.3 пункту 3.5 цього розділу.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу насамперед на те, що виплата грошового забезпечення працівникам органів внутрішніх справ пов`язується з виконанням  ними посадових обов`язків, у тому числі й тоді, коли працівник фактично не працював, але за ним, згідно із законодавством, зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата.
Наслідком незаконного звільнення (якщо це встановлено судовим рішенням), з-поміж іншого, є те, що такий працівник протягом певного періоду часу не виконував службових обов`язків, але не виконував їх у зв`язку з рішенням органу, де проходив службу (працював) звільнений працівник.
Невиконання посадових обов`язків (за винятком тимчасової непрацездатності чи відпустки), яке зумовлено діями самого працівника чи іншими причинами, які безпосередньо не пов`язані з неправомірними  рішенням/діями роботодавця (органу, де проходить службу працівник органів внутрішніх справ), зокрема внаслідок застосування до такого працівника у встановленому порядку заходів, пов`язаних з позбавленням волі (зокрема, тримання під вартою), не може розцінюватися як вимушений прогул у розумінні як трудового законодавства загалом, так і Положення та Інструкції як спеціальних нормативних актів у цій сфері правовідносин (чинних у період виникнення спірних відносин і розгляду справи в суді).
Аналізуючи зазначені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення грошового забезпечення при поновленні незаконно звільненого працівника не може охоплювати періоду, протягом якого такий працівник, відповідно до встановлених законом порядку та підстав, перебував у місцях позбавлення волі, зокрема у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як убачається з матеріалів справи, Наказом ГУ МВС України в Харківській області № 208 о/с від 12.05.2015 ОСОБА_1 відсторонено від займаної посади.
Наказом ГУ МВС України в Харківській області від 06.11.2015 за № 604 о/с позивача звільнено зі служби в органах внутрішніх справ.
Отже, у період з 12.05.2015 по 06.11.2015 позивачу правомірно нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, що складалось з окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років.
21 квітня 2015 року позивач був затриманий правоохоронними органами та до 27 листопада 2019 року перебував під вартою за рішенням суду у зв`язку з розглядом обвинувального акта у кримінальному провадженні № 42015000000001623, що сторонами не заперечується.
Отже, оскільки під час вимушеного прогулу відповідно до встановлених законом порядку та підстав, позивач перебував у слідчому ізоляторі у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, позовні вимоги щодо стягнення з Головного управління МВС України в Харківській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.
Водночас, у контексті спірних правовідносин колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що якщо згодом з`ясується, що позивача затримано і взято під варту незаконно, він матиме право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За цим Законом, з-поміж іншого, передбачено відшкодування заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок неправомірних дій зазначених органів.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, сформованими у постанові від 04.04.2018 у справі № 820/6618/14.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з Головного управління Національної поліції в Харківській області на  користь   ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у сумі 11297,20 грн та необґрунтовано задовольнив позовні вимоги у цій частині.
Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині спростовують висновки суду першої інстанції та приймаються колегією суддів в якості належних.
Доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними.
Щодо посилання Головного управління МВС України в Харківській області на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Тобто, особі гарантується право на звернення до суду.
Водночас, як зазначив Європейський Суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 у справі «Каменівська проти України» (за заявою № 1894104, п. b ст.13), «право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані».
Отже, за практикою Європейського Суду з прав людини право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
Відповідно до частини першої та третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Як убачається з матеріалів справи, на дату звільнення зі служби (06.11.2015) позивач перебував у слідчому ізоляторі у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Після виходу з-під варти 27.11.2019 позивач перебував на лікарняному, на підтвердження чого до матеріалів справи надав відповідні докази (а. с. 31-37).
Про факт звільнення позивачу стало відомо зі змісту відповідей на адвокатські запити та витягу з наказу про звільнення, які отримані 08 червня 2020 року, а до суду позивач звернувся 26 червня 2020 року, тобто у межах місячного строку звернення до адміністративного суду, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Представником відповідачів не надано належних доказів ознайомлення позивача із наказом про звільнення до 08 червня 2020 року. 
Отже, посилання відповідача на те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку звернення до суду, є необґрунтованим та таким, що спростовується матеріалами справи.
Щодо посилання Головного управління МВС України в Харківській області на те, що судом першої інстанції питання про поновлення строку звернення до суду не вирішувалося, колегія суддів зазначає, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 визнано поважними причин пропуску звернення до суду та у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду відмовлено (а.с. 120).
Згідно з приписами пункту другого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм права в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є підставою для його скасування в цій частині з прийняттям постанови - про відмову у задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
З урахуванням положень статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року по справі № 520/8179/2020  скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (вул. Жон Мироносиць, буд. 5, м. Харків, 61002, код ЄДРПОУ08592313) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі: 6,10 грн. х 1852 робочих дня вимушеного прогулу = 11 297,20 грн. (одинадцять тисяч двісті дев`яносто сім гривень 20 копійок) без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 року по справі № 520/8179/2020 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	В.Б. Русанова    С.П. Жигилій   	
Повний текст постанови складено  09.03.2021 року