Дата документу 29.01.2021 Справа № 320/5824/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 320/5824/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Колодіна Л.В.
№ 22-ц/807/139/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третьої особи – Страхової компанії «АХА Страхування», про відшкодування шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою,
ВСТАНОВИВ

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 , за участі третьої особи – СК «АХА Страхування», про відшкодування шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.09.2016 року приблизно о 10 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Шкода», реєстраційний номер  НОМЕР_1 , по вул. Алексєєва, на перехресті з вул. Вакуленчука, в м. Мелітополі Запорізької області, не дотрималась безпечної дистанції руху і скоїла зіткнення з належним  ОСОБА_2  автомобілем «Шевролет Круз», реєстраційний номер  НОМЕР_2 , під його керуванням. Від зіткнення автомобіль позивача відштовхнуло на смугу зустрічного руху, де він зіткнувся з автомобілем «Шевролет Лачетті» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 . В наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали технічних ушкоджень. Постановою Київського районного суду м. Полтави від 27.10.2016 по справі №552/5208/16-п про адміністративне правопорушення  ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у вигляді штрафу. Вказана постанова суду не оскаржена та набрала законної сили, і тому обставини ДТП судом встановлені як факт, а викладені в ній обставини при розгляді інших справ не доказуються. Таким чином, в наслідок ДТП з вини відповідача  ОСОБА_1 , позивачу, як власнику автомобіля «Шевролет Круз», реєстрацінннй номер  НОМЕР_2 у зв`язку з його пошкодженням, заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди позивач звернувся до автотоварознавця ОСОБА_4 для отримання звіту про оцінку шкоди, за що ним сплачено 900,00 гривень. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 231 від 05.10.2016 року йому, як власнику автомобіля «Шевролет Круз» реєстраційний номер НОМЕР_2 , наслідок його пошкодження при ДТП, спричинено матеріальну шкоду в розмірі 83 472,60 гривні. Оскільки шкода спричинена в наслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, то питання про відшкодування шкоди повинно вирішуватися у відповідності до вимог от 1188 ЦК України. Згідно вимог вказаної норми права, «шкода, спричинена внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, спричинена одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою...», що зобов`язує відповідача ОСОБА_1 відшкодувати завдані своїми діями збитки. Однак, до подій ДТП відповідальність ОСОБА_1 перед третіми особами за шкоду, заподіяну в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу (автомобіля «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_4 ) була застрахована у СК «АХА», що підтверджується Полісом № АЕ/5614832, згідно якого його цивільно-правова відповідальність лімітована сумою 50 000,00 гривень за шкоду, заподіяну майну з франшизою 1000,00 гривень. На виконання вимог діючого законодавства та у відповідності до поліса цивільної відповідальності № АЕ/5614832 страховою компанією «АХА» позивачу було відшкодовано страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 гривень. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у випадку недостатності страхової виплати для повного відшкодування заподіяної нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. Таким чином, позивча вважає, що на його користь з відповідача ОСОБА_1 повинно бути стягнено цю різницю яка складає 34 472,6 = (83 472,6 - 49 000,00) гривні в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої в наслідок ДТП. Крім того, з вини ОСОБА_1 йому спричинено і моральну шкоду, яка складається з моральних переживань пов`язаних з пошкодженням мого майна         автомобіля «ІІІевролет Круз», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Внаслідок пошкодження він тривалий час не міг користуватися своїм майном. Більш того, для проведення ремонту йому потрібно було постійно коригувати свій графік роботи, а для організації ремонту, придбання деталей та іншого, відсутність транспортного засобу спричинило певні незручності та порушення звичного режиму та стилю життя. В зв`язку з цим психічний стан позивача погіршився, він почав нервувати, погано спати та вимушений був повністю змінити звичний спосіб пересування, а як наслідок і графік свого дня.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 34 472,60 гривень, витрати на проведення звіту в розмірі 900,00 гривень, моральну шкоду в розмірі 5 000,00 гривень, витрати по оплаті послуг адвоката в розмірі 5 000,00 гривень та 705,00 гривень за сплату судового збору.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 серпня 2020 року позовну заяву задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду на загальну суму 35372 гривні 60 копійок та витрати на проведення звіту в розмірі 900 гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5000 гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 5705 гривень 00 копійок, з яких 5000,00 грн. на правничу допомогу та 705,00 грн. за сплату судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України до суду не надходив.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених вимог, тому з відповідача на користь позивача стягнуто невідшкодовану майнову шкоду у розмірі 34472,60 грн, різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, витрати на проведення звіту в сумі 900 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.09.2016 року, приблизно о 10 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Шкода», реєстраційний номер НОМЕР_5 , по вул. Алексєєва, на перехресті з вул. Вакуленчука, в м. Мелітополі Запорізької області, не дотрималась безпечної дистанції руху і скоїла зіткнення з належним позивачу ОСОБА_2 «Шевролет Круз», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Від зіткнення автомобіль позивача відштовхнуло на смугу зустрічного руху, де він зіткнувся з автомобілем «Шевролет Лачетті» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Своїми діями ОСОБА_1 порушила п. 13.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 КУпАП.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 27.10.2016, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Постанова набрала чинності.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Встановлено, що  на дату скоєння ДТП водій автомобіля марки «Шкода Фабіа», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 , мала чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі страховою компанією «АХА Стахування», що підтверджується Полісом № АЕ/5614832, згідно якого його цивільно-правова відповідальність лімітована сумою 50 000,00 гривень за шкоду, заподіяну майну з франшизою 1000,00 гривень (а.с.22 т.1)

На виконання вимог діючого законодавства та у відповідності до поліса цивільної відповідальності № АЕ/5614832 страховою компанією «АХА Страхування» було відшкодовано йому страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 гривень.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до п. 22.1. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За приписами статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Положеннями статті 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. 
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Положеннями статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з п. 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Пунктом 2.4 указаної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). 

Відповідно до п. 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Пунктом 7.3.7. Методики визначено формулу для розрахунку коефіцієнта фізичного зносу. При цьому, коефіцієнт фізичного зносу складників КТЗ при розрахунку приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ (п. 7.3.8. Методики).

Крім цього, п. 1.6. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

П. 8.6. Методики передбачено два випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ (п. 8.6.1 Методики).

Однак п. 8.6.2. Методики визначено, що величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, якщо строк експлуатації легкових автомобілів перевищує 5 років для КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших КТЗ.

Відповідно до Звіту № 231 про оцінку автомобіля Chevrolet Cruze, державний номер НОМЕР_2 , складеного 05.10.2016 спеціалістом-автотовароведом ОСОБА_4 за замовленням позивача, встановлено, що вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових, знос автомобіля Chevrolet Cruze, державний номер НОМЕР_2 , складає 124 997,50 грн. Вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Chevrolet Cruze, державний номер НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження, з урахуванням ПДВ становить 83 478,60 грн.

На виконання вимог діючого законодавства та у відповідності до поліса цивільної відповідальності № АЕ/5614832 страховою компанією «АХА Страхування» було позивачу ОСОБА_2 відшкодовано страхове відшкодування в розмірі 49 000,00 гривень.

Оскільки право потерпілого на отримання відшкодування у повному обсязі заподіяних збитків передбачене ст. ст. 22, 1192, 1194 ЦК України, а відповідальність страхової компанії обмежена лімітом відповідальності за договором обов`язкового страхування та приписами ст. 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", суд першої інстанції дійшов правильного висновку що відповідач відповідно до ст. 1194 ЦК України, як особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у зв`язку з недостатністю страхового відшкодування, зобов`язана сплатити вищевказану суму коштів, необхідну для повного відшкодування завданої нею шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано документів, що підтверджують розмір реальних збитків внаслідок ДТП, оскільки належних та допустимих доказів з вказаних аргументів відповідач не надав. 

Апеляційним судом встановлено, що відповідач під час судового розгляду справи не заявляв клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи з метою спростування висновків наданих у звіті №321 від 05.10.2016 року, не надала суду свого контрозрахунку розміру завданої позивачу шкоди.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (Постанова), передбачено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3)в інших випадках, встановлених законом. 

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З`ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пункт 9 Постанови вказує на те, що при визначенні судом розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції правильно врахував, що сам факт пошкодження майна особи спричиняє для неї певні душевні переживання і з врахуванням принципу пропорційності та справедливості стягнув моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 

Доводи скаржника, що суд першої інстанції безпідставно стягнув витрати на оплату послуг адвоката є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Так, на підтвердження витрат на послуги адвоката позивачем було додано до позовної заяви копію договору про надання правничої допомоги б/н від 15.07.2018р., укладеної між адвокатом Келембет С.В. та ОСОБА_2 ; розрахунок суми витрат на правову допомогу, відповідно до якого вартість наданих ОСОБА_2 послуг на професійну правничу допомогу склала 5000,00 грн., з яких: вивчення матеріалів та консультація, підготовка та подача позовної заяви та необхідних документів, копію квитанції від 20.07.2018р. про оплату послуг щодо надання професійної правничої допомоги (т. 1 а.с.23-25)

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382  ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 серпня 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 29 січня 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

                                                                               О.З. Поляков