УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 671/1944/20
Провадження № 22-ц/4820/307/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 лютого 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
 
суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М., 

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волочиського районного суду Хмельницької області в складі судді Павлової А.С. від 16 грудня 2020 року про передачу на розгляд іншому суду справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про визнання недійсним договору.
Заслухавши доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

       У грудні 2020 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про визнання недійсним договору №1116817 від 05.10.2020 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2020 року цивільну справу №671/1944/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про визнання недійсним договору постановлено направити за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва (02068, м. Київ, вул. О. Кошиця, 5-А).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду як незаконну і справу направити для продовження розгляду до Волочиського районного суду Хмельницької області. На його думку, суд першої інстанції не врахував, що він оспорює договір споживчого кредиту, а отже, спір виник з правовідносин щодо споживчого кредитування. Позивач залишається в статусі споживача в спірних правовідносинах, тому для визначення підсудності вказаної справи слід застосувати норму ч. 5 ст. 28 ЦПК України. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю іншому суду, суд першої інстанції виходив з того, що спір між позивачем та відповідачем не стосується захисту прав споживача, оскільки позивач заперечує той факт, що він є споживачем послуг товариства, тому справа належить за територіальною юрисдикцією Дарницькому районному суду м. Києва, за місцезнаходженням відповідача. 
Проте такий висновок не узгоджується зі змістом заявлених позовних вимог та зроблено з порушенням норм процесуального права.
Так, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, оспорюваних прав, свобод, чи інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. 
Звертаючись в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним договору №1116817 від 05.10.2020 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту,  ОСОБА_1  посилався на порушення його прав як споживача фінансових послуг. Вказаний спір виник з правовідносин щодо споживчого кредитування, позов подано стороною, яка за оспорюваним договором є споживачем. 
Відповідно до ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» №5 від 12.04.119 року, з наступними змінами та доповненнями, до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що випливають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі надання кредитів, відкриття й ведення рахунків).
Згідно з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року положення Закону України «Про захист прав споживачів», які є предметом офіційного тлумачення у справі №1-26/2011, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та балансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
       Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленою статтею 30 цього Кодексу.
Відтак суд першої інстанції помилково застосував правила загальної підсудності та визначив підсудність відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, за місцезнаходженням відповідача, тоді як між сторонами виник спір з правовідносин щодо споживчого кредитування і підсудність справи має бути визначена відповідно до ч.ч. 5,16 ст. 28 ЦПК України.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З врахуванням наведеного, оскаржувана ухвала суду прийнята з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню як помилкова з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

           Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Волочиського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2020 року скасувати.
Справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» про визнання недійсним договору направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 лютого 2021 року.

Судді                                                         Л.М. Грох

Р.С. Гринчук

А.М. Костенко