ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/2122/19		
Провадження № 22-ц/821/308/21		
категорія: 304090300 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Єльцова В.О. 
суддів: Бородійчук В.Г., Карпенко О.В.
секретаря: Любченко Т.М.

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»
відповідач:  ОСОБА_1 
представник відповідача: адвокат Лучинович Інна Віталіївна

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника АТ «КБ «Приватбанк» – Крилової О.Л. на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року у справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 120143 гривень96 копійок за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 та судові витрати у розмірі 19 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) гривень судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13.03.2006р. між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSZ0GK00000003. Відповідно до умов даного договору позивач надав відповідачу кредит у сумі 156000грн. на термін до 13.03.2026р., а відповідач зобов`язувався повернути кредит та проценти за користування ним. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати дострокового повернення кредитних коштів.
Відповідно до рахунку заборгованості, наданого банком, заборгованість за кредитом відповідача станом на 14.11.2019 року становить900248,13 гривень, яка складається з наступного: 120143,96 грн. - заборгованість за кредитом, 181562,42грн.– заборгованість за нарахованими відсотками, 64351,2грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом, 534190,55грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.. Разом з тим позивач, як кредитодавець вимагає стягнути з боржника лише заборгованість за кредитом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь  ОСОБА_1 7500грн. витрат на правову допомогу.
Рішення суду 1 інстанції мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2009 році до суду із позовом про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки. Як вбачається з рішення Звенигородського районного суду від 11.12.2009 банк посилався на неналежне виконання боржником своїх зобов`язань, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість по кредиту в сумі 131997,73грн. і в рахунок погашення заборгованості просив звернути стягнення на предмет іпотеки.
Тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Відмова в задоволенні даного позову не впливає на факт зміни основного зобов`язання банком, оскільки останній реалізував своє право вимоги на дострокове повернення суми боргу, а відмовлено у позові було з інших правових підстав.
Також, суд прийшов до висновку, що заборгованість відповідача за даним кредитним договором, в т.ч. за тілом кредиту, відсотками, пенею і комісією відповідачем погашена, оскільки сплачені відповідачем кошти перевищують суму заборгованості, яку мав право вимагати банк з урахуванням.
Відтак, позовні вимоги суд вважає недоведеними і відмовляє в позові саме з цих підстав, оскільки застосування строку позовної давності і відмова в позові з підстав пропуску таких строків може мати місце лише за доведеності позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

       Не погоджуючись з рішенням 1 інстанції представник АТ «КБ «Приватбанк» – Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення 1 інстанції та таким, що ухвалено з порушеннями норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов АТ «КБ «Приватбанк» задовольнити.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга представника АТ «КБ «Приватбанк» – Крилової О.Л. мотивована тим, що відповідач не погасив своєчасно Банку заборгованість за кредитним договором, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.
Стверджує, що позивачем надані належні та допустимі докази по справі. Крім іншого, наданий також розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до Кредитного договору. Відповідачем ці докази не спростовані. Чинним законодавством встановлено, що доказування лежить на сторонах судового процесу. Крім того, зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду по справі №755/7704/15-ц, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, то повинен був надати свій розрахунок. Оскільки, судом першої інстанції цього не було зроблено, вважає, що суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема, від здійснення правосуддя.
Також, зазначає, що відповідачем не доведено справедливість та повноту витрат, які фактично понесені ним на правову допомогу. Відповідач мав подати до суду розрахунок витрат часу, витраченого адвокатом на ведення справи в суді, на участь в судовому розгляді та на вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, адже незрозуміло на підставі чого виникла вказана у розрахунку сума. Витрати на правову допомогу повинні бути підтвердженні документально, тому інші засоби доказування цих обставин, крім письмових, є недопустимими.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

В січні 2021 року представник ОСОБА_1 – адвокат Лучинович Інна Віталіївна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Звенигородського районного суд Черкаської області від 11.12.2020 залишити без змін.
Зазначає, що в зв`язку з тим, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав як у зв`язку з настанням події, яка в силу вимог п.2.3.3 договору обумовлює зміну строку кредитування (а саме не отримання Банком протягом 20-и днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки), так і в силу пред`явлення Банком вимоги про дострокове повернення кредитних коштів. 
Стверджує, що суд 1 інстанції правильно застосував положення ст.ст.530, 1050 ЦК України, з урахуванням висновків Великої Падати Верховного суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року, справа №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року, справа №202/4494/16-ц. Зміст цих висновків зводиться до того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначає, що таким чином, сума коштів, яка сплачена ОСОБА_1 після грудня 2009 року зараховується на виконання вимоги банку про дострокове повернення кредиту у розмірі 131 997,73грн. Після зміни строку кредитування розмір цієї вимоги не міг бути збільшений за рахунок нарахування пені, відсотків за користування кредитом. Та, очевидно, що тіло кредиту, яке визначено у п.1.1., не могло бути змінене у бік збільшення.
Як правильно встановив суд, відповідач після пред`явлення вимоги сплатив позивачеві в рахунок погашення кредиту 151 362,41грн., що підтверджується доданими копіями квитанцій (Т.1 а.с. 98-107) та довідкою про погашення за кредитом (а.с. 95-97). 
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

14 січня 2021 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника АТ «КБ «Приватбанк» – Крилової О.Л. на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2020 року у справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2021 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єльцов В.О., судді Бородійчук В.Г., Карпенко О.В.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року справу призначено до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення (без виклику) учасників справи.
         
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що 13.03.2006Р. між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSZ0GK00000003. 
Відповідно до п.1.1 даного договору Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 13.03.2026р. включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130000грн. на придбання житла, а також у розмірі 26000грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,55% щомісяця в період сплати від суми виданого кредиту. Позичальник у свою чергу зобов`язувався повернути кредит, сплачувати відсотки, винагороди в зазначені в договорі строки.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 13 березня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № CSZ0GK00000003.
Відповідно до розрахунків заборгованості за Кредитним договором № CSZ0GK00000003від 13.03.2006відповідач допустив прострочену заборгованість перед позивачем, яка станом на 14.11.2019 року становить 900248,13 гривень, яка складається з наступного: 120143,96 грн. - заборгованість за кредитом (сума залишку поточної та простроченої заборгованості), 181562,42грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 64351,2грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом, 534190,55грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга представника АТ «КБ «Приватбанк» – Крилової О.Л. не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Розгляд вказаної апеляційної скарги із врахуванням норм ст. 274 ЦПК України та ч. 1 ст. 368 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням (без виклику)учасників справи.
АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі заявив клопотання про розгляд справи за участю його представника.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Підстав для застосування ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання.
Апеляційний суд створив учасникам процесу у даній справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц від 18 травня 2018 року).
       Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31.10.2018 (справа № 202/4494/16-ц).
Як вбачається з матеріалів справи, 13.03.2006Р. між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSZ0GK00000003. 
Відповідно до п.1.1 даного договору Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 13.03.2026р. включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130000грн. на придбання житла, а також у розмірі 26000грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,55% щомісяця в період сплати від суми виданого кредиту. Позичальник у свою чергу зобов`язувався повернути кредит, сплачувати відсотки, винагороди в зазначені в договорі строки.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 13 березня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № CSZ0GK00000003.
Відповідно до розрахунків заборгованості за Кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 відповідач допустив прострочену заборгованість перед позивачем, яка станом на 14.11.2019 року становить 900248,13 гривень, яка складається з наступного: 120143,96 грн. - заборгованість за кредитом (сума залишку поточної та простроченої заборгованості), 181562,42грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 64351,2грн. – заборгованість по комісії за користування кредитом, 534190,55грн. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором
Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено строк повернення кредиту – 13.03.2026р., крім того встановлено, що щомісячно позичальник повинен здійснювати щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитним договором по кредиту, відсоткам, винагороді, комісіям.
Згідно із пунктом 2.3.3 кредитного договору при настанні подій, передбачених у пункті цього договору, зокрема порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених умовами цього договору, в тому числі порушення цільового використання кредиту, банк на власний розсуд має право а) змінити умови договору – зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії і відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором. При цьому, згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й відсотки за фактичний строк його користування у повному обсязі.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.
Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у 2009 році до суду із позовом про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки. Як вбачається з рішення Звенигородського районного суду від 11.12.2009 банк посилався на неналежне виконання боржником своїх зобов`язань, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість по кредиту в сумі 131997,73грн. і в рахунок погашення заборгованості просив звернути стягнення на предмет іпотеки.
Тобто, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
Відмова в задоволенні даного позову не впливає на факт зміни основного зобов`язання банком, оскільки останній реалізував своє право вимоги на дострокове повернення суми боргу, а відмовлено у позові було з інших правових підстав.
Відтак, суд 1 інстанції погодився з доводами відповідача, що строк виконання зобов`язань за договором (в т. ч. і тих, строк виконання яких не настав), вважається, таким що настав щонайпізніше 11.12.2009р. , в т.ч. в силу п.2.3.3 Договору,
Разом з тим ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог про стягнення сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв. Відтак, останній мав право на лише на стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, які були нараховані на момент пред`явлення банком вимоги згідно з ч. 2. Ст. 1050 ЦК України, тобто орієнтовно на грудень 2009року (оскільки доводів відповідача щодо іншого строку позивач не спростував, а відповідач надав належні докази лише за щонайпізніший період.)
Як вбачається з розрахунку позивача, доданого до позову, заборгованість відповідача на цей час, а саме на 01.12.2009 складала:125453,12грн. – залишок поточної заборгованості за наданим кредитом, 929,13грн. – залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом, 6742,87грн. - залишок заборгованості за процентами, 1286,71грн. - загальний залишок пені за порушення строків розрахунків, 3575,00грн. – залишок заборгованості за комісією, а всього 137986,83грн.
При цьому відповідач після пред`явлення вимоги сплатив позивачеві в рахунок погашення кредиту 151362,41грн., що підтверджується доданими копіями квитанцій та довідкою про погашення за кредитом (а.с.95-107).
Відтак, суд 1 інстанції дійшов до вірного висновку, що заборгованість відповідача за даним кредитним договором, в т.ч. за тілом кредиту, відсотками, пенею і комісією відповідачем погашена, оскільки сплачені відповідачем кошти перевищують суму заборгованості, яку мав право вимагати банк з урахуванням, та позовні вимоги є недоведеними і відмовив в позові саме з цих підстав, оскільки застосування строку позовної давності і відмова в позові з підстав пропуску таких строків може мати місце лише за доведеності позовних вимог.
Разом з тим, відповідачем подано клопотання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 7500грн. і подано відповідні докази на підтвердження понесених витрат, то суд 1 інстанції вірно стягнув з позивача 7500,00грн. витрат на правову допомогу.
Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не доведено справедливість та повноту витрат, які фактично понесені ним на правову допомогу, є необґрунтованими. Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.  
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. (Постанова Верховного Суду  від 15 квітня 2020 року).
З матеріалів справи встановлено, що представником ОСОБА_1 у даній справі був адвокат Лучинович І.В., яка діяла на підставі ордеру серії ЧК № 102353 та договору про надання правової допомоги №22/2019 від 28 грудня 2019 року.
Додатковою угодою № 1 від 28 грудня 2019 року  сторони узгодили, що вартість послуг з надання правової допомоги згідно договору про надання правової допомоги №22/2019 від 28.12.2019 року  складає 7500 грн., які полягають  у представництві інтересів в суді, із вчиненням усіх процесуальних дій (прийняттям процесуальних рішень), у яких може виникнути необхідність, в межах розгляду справи судом 1 інстанції.
Згідно детального опису робіт з розрахунку 500 гривень за 1 годину роботи адвоката адвокатом затрачено 15 години часу (а.с.235 том. 1).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, представником відповідача надано суду рахунок-фактуру №1 від 28 грудня 2019 року  на суму 7500,00 грн. (а.с.232 том. 1), квитанція №25 від 08.01.2020 року, яка була сплачена ОСОБА_1 (а.с. 233), акт приймання-передачі наданих послуг №12 від 30.06.2020 року (а.с. 234 том.1)
Враховуючи  наведене, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не було надано належних доказів, які б підтверджували фактичні витрати на правову допомогу адвоката, спростовуються матеріалами, наявними в справі. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача клопоче про стягнення з АТ «КБ «Приватбанк» понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в зв`язку з переглядом справи в апеляційній інстанції у розмірі 5000,00грн.
Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).
Матеріалами справи підтверджується, що на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокат Лучинович І.В. надала до суду апеляційної інстанції копії договору №19/01/2021 про надання правничої допомоги від 19 січня 2021 року,  додаткової угоди №1 від 19 січня 2021 року,  що вартість послуг з надання правової допомоги, які полягають  у представництві інтересів в суді, із вчиненням усіх процесуальних дій (прийняттям процесуальних рішень), у яких може виникнути необхідність, в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції складає 5000,00грн., рахунку фактури №1 від 19.01.2021 року на суму 5000,00грн., квитанції №52 від 26.01.2021 року на суму 5000,00грн., яка була сплачена ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , меморіального ордеру №13892454SB від 26.01.2021 року на суму 5000,00грн., детальний опис робіт, відповідно до якого адвокатом затрачено 13 годин часу.
З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати (витрати на правничу допомогу) в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу  представника АТ «КБ «Приватбанк» – Крилової О.Л. - залишити без задоволення. 
Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 11 грудня 2021 року у справі за позовом АТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Головуючий         В.О. Єльцов

Судді В.Г. Бородійчук        

О.В. Карпенко