Ухвала
Іменем України    
 
01 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 242/4668/20
провадження № 61-2289ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу та доповнення до неї ОСОБА_1 , які підписано представником ОСОБА_2 , на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року у складі судді: Черкова В. Г., та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року у складі колегії суддів: Ткаченко Т. Б., Пономарьової О. М., Попової С. А., у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), стягувач - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася з скаргою на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області), стягувач - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».
 
Скарга мотивована тим, що нещодавно, на підставі інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав, ОСОБА_1 стало відомо про накладення арешту на все належне їй майно та про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 09 жовтня 2020 року було отримано письмову відповідь про те, що згідно даних спецрозділу автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № 27305552, в рамках якого було накладено арешт на її майно. Згідно повідомлення ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області державним виконавцем на підставі пункту 9 частини першої 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) указане виконавче провадження було завершено, проте арешт з майна знятий не був. Зазначено також про те, що після повернення виконавчого документа стягувач повторно не звертався із заявою про відкриття виконавчого провадження. Мотивуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалась на висновок Верховного Суду у справі № 817/928/17, відповідно до якого не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при повернення виконавчого документа стягувачові є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача та на постанову Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 175/3995/17-ц щодо початку перебігу строку на оскарження дій суб`єкта оскарження.
 
ОСОБА_1 просила: поновити строк для звернення до суду; визнати протиправною бездіяльність ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області щодо не зняття арешту з майна боржника при поверненні виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні № 27305552; зобов`язати ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області зняти арешт накладений постановою відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у  Донецькій області від 29 червня 2011 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11344133, в рамках ВП № 27305552, на все майно, що належить ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що попередньо необхідно звернутися письмово до органу виконавчої служби, де перебуває виконавче провадження, з клопотанням зняти арешт з усього майна (коштів) боржника або його частини на добровільних засадах. У свою чергу, державний виконавець підготує мотивовану письмову відповідь з роз`ясненням про можливість чи відмову у вчиненні таких дій. З моменту отримання письмової відповіді від державного виконавця органу виконавчої служби про неможливість здійснити зняття арешту з майна (коштів) боржника, громадянин має право звернутися за вирішенням зазначеного питання до суду шляхом подачі скарги на дії державного виконавця або з відповідною позовною заявою про зняття арешту з коштів боржника. окрім того, доказів на підтвердження того, що державним виконавцем накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 27305552 суду не надано.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено з інших підстав.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що скаргу подано з підстав порушення прав боржника по виконавчому провадженню щодо арештованого майна та неправомірною бездіяльністю  державного виконавця щодо не зняття арешту з майна боржника при поверненні стягувачу виконавчого документа на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій). Тобто, предметом оскарження по суті є процесуальна дія державної виконавчої служби, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Тому, посилання в ухвалі суду першої інстанції на необхідність попереднього письмового звернення до органу виконавчої служби, де перебуває виконавче провадження, з клопотанням зняти арешт з усього майна (коштів) боржника, отримати мотивовану письмову відповідь з роз`ясненням про можливість чи відмову у вчиненні таких дій, та тільки після цього заявник має право звернутися за вирішенням цього питання до суду, не відповідає нормам закону. 
 
При відмові у задоволенні скарги апеляційний суд вказав, що 10 листопада 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення постанови). У разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України №606-ХІV від 21 квітня 1999 року. З огляду на наведене вище, слід дійти висновку про те, що законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу та з цих підстав, стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, і боржником за яким є саме ОСОБА_1 . Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 263/1468/17. Аналіз статей 47, 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) свідчить, що державний виконавець зобов`язаний зняти арешт шляхом винесення відповідної постанови лише у випадку закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Однак, матеріали справи свідчать, що державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Окрім цього, відомості про сплату заявницею (боржником) виконавчого збору, а також суму грошових коштів, стягнутих за рішенням суду у розмірі 7 617 842,24 грн відсутні. Тому, ураховуючи положення статей  47, 48, 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій), обставини наявності боргу та несплати виконавчого збору, відсутність постанови про закінчення виконавчого провадження та відсутність підстав, передбачених статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) для винесення  вказаної постанови, апеляційний суд зробив висновок про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки при вчиненні виконавчих дій порушень її прав не відбулося, державним виконавцем не було допущено порушень норм діючого законодавства, всі дії якого були вчинені в межах Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) та Конституції України. 
 
Апеляційний суд відхилив посилання на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, оскільки в указаній справі вони зроблені за інших обставин.
 
11 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та задовольнити скаргу.
 
19 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду доповнення до своєї касаційної скарги, які підписано представником ОСОБА_2 
 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судами норм процесуального права. Касаційна скарга та доповнення до неї мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції безпідставно не ураховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 згідно яких, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Постанову про повернення виконавчого документу винесено ще 10 листопада 2014 року, після пропущення строку на повторне пред`явлення виконавчого документу пройшло майже 4 роки, фактично арешти тривають безстроково, не забезпечуючи виконання жодного виконавчого документу, а лише порушуючи право власності. Ураховуючи, що є суперечність між висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17 та від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, слід керуватись останніми. Пункт 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції на момент винесення постанови про повернення стягувачу виконавчого документу) відносить повернення виконавчого документу стягувачу до випадків завершення виконавчого провадження, таких, зокрема, як зняття арешту. Аналогічної позиції застосування пункту 3-17 указаної інструкції дотримувався Вищий господарський суд України у постанові від 01 квітня 2013 року у справі № 54/182-10 та Верховний Суд у постанові від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17. Повернення виконавчого документу стягувачу є по своїй суті аналогічним закінченню виконавчого провадження, оскільки будь-які дії державним виконавцем після цього не здійснюються, а саме: виконавче провадження не є таким, що відкрито та фактично закінчено, у зв`язку із цим наявність арешту на майно боржника за відсутності відкритого виконавчого провадження є неправомірним та порушує законні права боржника. Щодо відмови у задоволенні скарги з причин несплати боржником виконавчого збору, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 зробила висновки про те, що при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або є його стягнення без реального виконання рішення суду.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що на виконанні у ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області перебував виконавчий лист від 23 червня 2011 року № 2-286, виданий Ворошиловським районним судом м. Донецька про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Донецької дирекції суми 7 617 842,24 грн. Номер виконавчого провадження 27305552.
 
Головним державним виконавцем Буханцовим О. В. під час виконання указаного виконавчого листа виносились наступні постанови: 29 червня 2011 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту на майно боржника (з ідентифікатором); 05 вересня 2011 року - постанова про зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 13 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) (надання судом відстрочки виконання рішення);15 грудня 2011 року - про поновлення виконавчого провадження; 18 липня 2012 року - постанова про приєднання виконавчого провадження до зведеного; 18 липня 2012 року - про стягнення виконавчого збору 761 784,22 грн; 10 вересня 2012 року, 16 листопада 2012 року, 13 грудня 2012 року, 23 січня 2013 року, 31 січня 2013 року, 18 травня 2013 року - про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні.
 
10 листопада 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника) (у редакції, чинній на момент винесення постанови).
 
Відомості про сплату заявницею (боржником) ОСОБА_1 виконавчого збору, а також суму грошових коштів, стягнутих за рішенням суду 7 617 842,24 грн відсутні.
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г зазначено, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження № 61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09 (провадження № 61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
 
Встановивши, що підстави для зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця від 29 червня 2011 року відсутні, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги. 
 
Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 та від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 19 листопада 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 27 січня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), стягувач - акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                   М. М. Русинчук