ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 березня 2021 року           справа № 360/4942/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., секретар судового засідання – Харечко О.П., за участю представника позивача Старовойтова О.В., представника відповідача Содолінського О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (з використанням для проведення судового засідання системи «EasyCon») апеляційну скаргу адвоката Старовойтова Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року (повний текст складено 23 грудня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області) у справі № 360/4942/19 (суддя в 1 інстанції – Секірська А.Г.) за позовом адвоката Старовойтова Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

23 вересня 2019 року адвокат Старовойтов Олександр Вікторович звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року роз`єднано позовні вимоги адвоката Старовойтова О.В. в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії у самостійні провадження (а.с. 110-112 т. 1)
Предметом спору в межах даної справи є визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально – побутових питань за 2017 рік та зобов`язання нарахувати її та виплатити (а.с. 1-2 т.1).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року  відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 157-161 т. 1).
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування зазначив, що позивач відповідно до норм діючого законодавства матеріальну допомогу для вирішення соціально – побутових питань за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення не отримував,  що підтверджується листом А4267 та витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20 листопада 2017 року.
Позивач перебував на лікуванні в госпітальному відділенні 59 Військового мобільного госпіталю (м. Сєвєродонецьк), тому з урахуванням наказу Міністру оборони України від 09 лютого 2017 року № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» мав поважну причину для отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально – побутових питань, однак відповідачем зазначена допомога позивачу виплачена не була у зв`язку з обмеженим фондом матеріальної допомоги та негативною характеристикою військовослужбовця (а.с. 171-177 т.1).
Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення та рішення суду першої інстанції – без змін.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції – скасувати, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (а.с. 21-22, 23 т.1), має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 16 березня 2017 року управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 (а.с. 25 т.1), відповідно до записів у військовому квитку серії НОМЕР_5 та довідки від 09 серпня 2017 року № 593, виданої військовою частиною НОМЕР_1 , з 25 травня 2016 року по 22 липня 2016 року, з 17 вересня 2016 року по 15 жовтня 2016 року, з 17 липня 2017 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області (а.с. 26-35, 51 т.1).
25 січня 2016 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини – польова пошта НОМЕР_6 , підполковника ОСОБА_2 , та громадянином України (військовослужбовцем) ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та солдатського складу (а.с. 120-121 т.1).
Відповідно до пункту 2 контракту Міністерство оборони України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином України ОСОБА_1 , зокрема, належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби; інші соціальні виплати йому та членам його сім`ї, визначені законами та іншими нормативно – правовими актами.
Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки, з 25 січня 2016 року по 24 січня 2019 року (пункт 3 контракту). 
Згідно із витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20 листопада 2017 року № 148 нижчепойменованих військовослужбовців вважати такими, що вибули зі складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в оперативно – тактичному угрупованні «Луганськ», забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань, зокрема, 2.1.4 – Солдата ОСОБА_1 , військовослужбовця військової служби за контрактом, розвідника розвідувального відділення розвідувального взводу розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
На підставі рапорту командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_3 (вх. від 15 листопада 2017 року № 2591) та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 16 листопада 2017 року № 104-РС, і відповідно до пункту «и» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивача звільнено з військової служби у запас (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем), з 20 листопада 2017 року виключено зі списків особового складу частини зі всіх видів забезпечення, з 21 листопада 2017 року знято з котлового забезпечення, а з грошового забезпечення з 20 листопада 2017 року і направлено для зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області.
У наказі від 20 листопада 2017 року № 148 зазначено, що матеріальна допомога для вирішення соціально – побутових питань за 2017 рік відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260, не виплачена (а.с. 35-36 т.1).
11 липня 2019 року за вих. № 5/81/1257 військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь на адвокатський запит адвоката Старовойтова О.В., в якій зазначено, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частини п/п НОМЕР_6 , за час проходження військової служби проявив себе не з найкращої сторони, а саме мають місце неодноразові вживання алкогольних напоїв, самовільне залишення військової частини, що підривало морально-психологічний стан, бойовий дух, дисципліну, ставило під загрозу життя та здоров`я підрозділу, в якому перебував даний громадянин (підрозділ неодноразово виконував бойові завдання на першій лінії оборони в зоні АТО), як наслідок звільнення ОСОБА_1 за пунктом «и» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем). 
Також зазначено, що грошове забезпечення даному військовослужбовцю виплачувалося вчасно та в повному розмірі, згідно вимог керівних документів, зняття премії та зменшення розміру ЩДГВ відбувалося на підставі наказів командира військової частини. Матеріальна допомога для вирішення соціально – побутових питань була виплачена лише в 2016 році в розмірі 4444,00 грн. В 2017 році не виплачувалася у зв`язку із обмеженим фондом матеріальної допомоги, та негативною характеристикою військовослужбовця (а.с. 47-48 т.1).
Не погоджуючись з невиплатою матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач у 2017 році не звертався до в/ч НОМЕР_7 ( НОМЕР_8 ) та до в/ч НОМЕР_6 ( НОМЕР_1 ) з заявою (рапортом) про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально – побутових питань за 2017 рік, у командування не виникло обов`язку щодо розгляду питання про нарахування та виплату такої допомоги ОСОБА_1 як під час проходження військової служби, так і під час виключення його зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення. Вказана гарантія передбачає виплату військовослужбовцям грошового забезпечення у розмірах встановлених Кабінетом Міністрів України та у порядку визначеному Міністром оборони України (ч. 4ст. 9 Закону № 2011).
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно п. 5 Постанови № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно п. 1 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Відповідно до п. 7 розділу ХХIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Згідно п. 9 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Відповідно до п. 9 наказу Міністру оборони України від 09.02.2017 № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород і морського грошового забезпечення).
Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на відповідний місяць з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.
У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.
Системний аналіз наведених вище норм дозволяє зробити висновок, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Така надається військовослужбовцям, в межах асигнувань, у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою на підставі наказу командира військової частини.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами чинного законодавства, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний, за наявності визначених умов, виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дії.
Суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог з огляду на відсутність підтвердження звернення позивача з рапортом про виплату спірної допомоги (позивач під час судового розгляду в суді наголошував, що такі рапорти подавав відповідачу).
Судом апеляційної інстанції за для встановлення обставин справи витребувано у відповідача особову справу ОСОБА_1 ; журналу, в якому реєструвалися рапорти військовослужбовців щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році; журналу, в якому реєструвалися накази про виплату військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році (ухвала суду від 08 квітня 2020 року (а.с. 212 т. 1), ухвала суду від 10 червня 2020 року, ухвала суду від 27 липня 2020 року (а.с. 226-227 т.1)
Станом на день розгляду справи витребувані документи суду надані не були.
Відповідач у відповіді на ухвалу суду від 10.06.2020 року пояснив, що надати витяги з журналів, які витребувались судом, немає можливості, оскільки вони були вилучені слідчим ДБР. Також відповідач повідомив, що копії запитуваних документів надати немає можливості, оскільки вони містять інформацію з обмеженим доступом. (т.1 арк. справи 233, т.2 арк. справи 6)
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України а адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 6 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено: якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
У разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду (ч. 9 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає причини неподання відповідачем витребуваних неповажними, оскільки відповідачем не надано жодних обґрунтувань того, що витребувані судом документи  мають статус обмеженого доступу.
З урахуванням вищевикладеного, вимог процесуального закону щодо оцінки доказів, а також констатуючи не надання відповідачем доказів на спростування наявності рапорту позивача про виплату спірної матеріальної допомоги, колегія суддів дійшла висновку, що рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році позивачем подавався відповідачу.
Відтак, як встановлено судом, позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме, подав за підпорядкуванням рапорт, а також відповідав вимогам, що ставились в умову її отримання.
Варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі «Бурдов проти Росії» № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).
У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24 квітня 2014 року, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).
Вказане дозволяє зробити висновок, що відповідач діяв протиправно, його рішення щодо ненадання позивачу матеріальної допомоги не можна вважати обґрунтованим та безстороннім.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Ст. 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Встановивши у ході розгляду справи протиправність оскаржуваних дій відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, суд апеляційної інстанції вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, є визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, та зобов`язання її нарахувати та виплатити.   
Враховуючи вищевикладене, змістовність апеляційної скарги та підтвердження її доводів при розгляді справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове  рішення про  задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
                                                   
                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Старовойтова Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 360/4942/19 – задовольнити.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 360/4942/19 – скасувати.
Позовні вимоги адвоката Старовойтова Олександра Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, та зобов`язати її нарахувати та виплатити.   
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 23 березня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 26 березня 2021 року. 

Судді                                                                                            А.В. Гайдар
                                                                                                          Е.Г. Казначеєв
                                                                                                         І.Д. Компанієць