ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2865/20                                                                                 Суддя першої інстанції: Непочатих В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
судді-доповідача          - Горяйнова А.М.,
суддів          - Коротких А.Ю. та Чаку Є.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення до відповідача - 22 червня 2020 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення до відповідача - 22 червня 2020 року.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року вказаний адміністративний позов було задоволено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник вказує на те, що для вирішення питання щодо наявності підстав для призначення пенсії відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно враховувати умови, що діли станом на 11 жовтня 2017 року. Також відповідач наголошує на тому, що вислуга років ОСОБА_1 становить 25 років 03 місяці 29 днів замість необхідних 26 років 06 місяців.  
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, врахував рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 та прийняв законне і обґрунтоване рішення про задоволення адміністративного позову. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до от. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що 26 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на пільгових умовах на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як працівнику охорони здоров`я. 
Листом від 22 липня 2020 року № 2375-2453/Н-02/8-2500/20 Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області відмовило позивачу у призначенні пільгової пенсії за вислугою років, посилаючись на те, що з 04 червня 2019 року право на пенсію за вислугу років згідно із ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначається з урахуванням вимог щодо вислуги років та стажу, що були передбачені законодавством на 11 жовтня 2017 року, щодо віку - визначеного на дату призначення пенсії. Позивачу було роз`яснено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів і установ охорони здоров`я незалежно від віку, за наявності вислуги років у період: до 01 квітня 2015 року - не менше 25 років; до 01 січня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; до 11 жовтня 2017 року - не менше 26 років 6 місяців. Також позивачу повідомлено, що у неї станом на 11 жовтня 2017 року був відсутній спеціальний стаж роботи понад 26 років 6 місяців.       
Не погоджуючись із таким діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що на день звернення позивача із заявою від 22 червня 2020 року про призначення пенсії за вислугу років п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Спеціальний стаж роботи позивача станом на 11 жовтня 2017 року становив більше 25 років, що не заперечується відповідачем та є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»   ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
Спірні правовідносини регулюються, зокрема, законами України «Про пенсійне забезпечення», що прийнятий 05 листопада 1991 року та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набув чинності з 01 січня 2004 року.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на час його прийняття самостійно не визначав порядку та підстав для призначення пенсії за вислугу років, проте його прикінцеві положення передбачали можливість призначення такого виду пенсії за нормами Закону Україну «Про пенсійне забезпечення».
Разом з тим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що набув чинності 11 жовтня 2017 року, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був доповнений новим розділом XIV1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян», яким визначено, зокрема, передбачені підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників. 
Одночасно розділ XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» було доповнено п. 21, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення», а також викладено абз. 2 п. 16 у новій редакції, яка передбачає, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Як раніше зазначалося, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» набрав чинності 11 жовтня 2017 року.
Відтак для вирішення питання про те, чи має ОСОБА_1 право на пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»   ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно з`ясувати наявність у неї станом на 11 жовтня 2017 року вислуги років та стажу, визначених такою нормою права. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», що набув чинності з 01 квітня 2015 року, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» був викладений у новій редакції, згідно з якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що був чинності 01 січня 2016 року «незалежно від віку» було виключено з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та встановлено вимоги щодо віку у залежності від дати народження особи, яка звертається за пенсією.   
Разом з тим рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення, зокрема, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Конституційний Суду України наголосив на тому, що збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 цього ж Закону. Стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» ст. 54, п.п. «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Тому положення щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Також Конституційний Суд України зазначив, що мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.
Згідно зі ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення п. «а» ст. 54, ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Отже, з 04 червня 2019 року положення п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» слід застосовувати у редакції, що діяла до 01 квітня 2015 року. 
Як раніше зазначалося, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у вказаній редакції передбачав, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Відповідний порядок був визначений постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років». 
Згідно з абз. 2 постановляючої частини вказаної постанови у редакції, що діяла станом на 01 квітня 2015 року, пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.
Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії 22 червня 2020 року, тобто після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 04 червня 2019 року № 2-р/2019.
Отже, згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що діяв на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років, позивачу як працівнику охорони здоров`я необхідно мати спеціальний стаж роботи 25 років. 
Одночасно колегія суддів враховує, що з огляду на положення п.п. 21, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ОСОБА_1 матиме право на призначення пенсії за вислугу років за наявності у неї вислуги років та стажу, передбачених п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» саме станом на 11 жовтня 2017 року. 
Між сторонами цієї справи виник спір щодо редакції п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», яка підлягає застосуванню під час визначення спеціального стажу. 
Позивач та суд першої інстанції прийшли до висновку, що достатнім для призначення пенсії за вислугу років є 25 років спеціального стажу з огляду на рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019. 
Відповідач наполягає на тому, що п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» слід застосовувати у редакції, що діяла станом на 11 жовтня 2017 року, тобто без урахування рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019. Тому спеціальний стаж роботи повинен становити не менше 26 років 06 місяців. 
При вирішенні апеляційної скарги колегія суддів виходить із того, що при вирішенні питання щодо права на пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно враховувати таку кількість років, яку ОСОБА_1 відпрацювала у закладах охорони здоров`я станом на 11 жовтня 2017 року. 
Сторони справи визнають, що спеціальний стаж роботи позивача станом на 11 жовтня 2017 року становив 25 років 03 місяці 29 днів. 
Натомість при вирішенні питання про те, чи є такий стаж достатнім для призначення пенсії за вислугу років належить керуватися п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, що діє на час фактичного обчислення такого стажу, тобто на час звернення за призначенням пенсії. 
Враховуючи, що станом на 22 червня 2020 року п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлює умову щодо наявності 25 років спеціального стажу, а у ОСОБА_1 такий стаж станом на 11 жовтня 2017 року дорівнював 25 рокам 03 місяцям 29 дням, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач має право на призначення пенсії за вислугу років.
Застосування положень п.п. 21, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 у їх сукупності в інший спосіб призведе до несправедливого та невиправданого обмеження права на соціальний захист позивача. 
Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_1 станом на 11 жовтня 2017 року відпрацювала більше ніж 25 років на роботах, які до вказаної дати на законодавчому рівні були віднесені до таких, що призводять до швидкої втрати професійної працездатності - ще до настання віку, що дає право на пенсію за віком. 
На час звернення позивача за призначенням пенсії саме такий стаж визнається достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Під час розгляду і вирішення справи колегія суддів виходить також із того, що згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Положеннями ч. 1 ст. 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Визначальним у спірних правовідносинах є те, що ОСОБА_1 працювала на роботах з особливими умовами праці протягом періоду, який дає їй право виходу на пенсію до досягнення загального пенсійного віку. 
Відсутність окремого порядку виконання рішення Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 з урахуванням положень п.п. 21, 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не може бути підставою для позбавлення позивача права на соціальний захист у формі призначення та виплати пенсії за вислугу років. 
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що адміністративний позов ОСОБА_1 є законним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. 
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, що викладені в рішенні суду від 01 вересня 2020 року, та не можуть бути підставою для його скасування.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -      
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                         А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            А.Ю. Коротких           

                                                                                                    Є.В. Чаку