П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  822/3307/17 
Головуючий у 1-й інстанції:  Шевчук О.П. 
          Суддя-доповідач:  Біла Л.М. 

16 березня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду  від  22 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, Адміністрація Державної прикордонної служби України про  стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:
1. Стягнути з Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління державної прикордонної служби України на користь позивача заборгованість по заробітній платі (грошовому забезпеченню) за видами виплат: 
- надбавку за кваліфікацію за період з 01.08.2015 року по 01.08.2017 року  в сумі 1435,37 грн.; 
- надбавку у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці за період з 01.04.2016 року по 30.09.2016 року в сумі 682,97 грн.;
- індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року  по 01.08.2017 року в сумі 21401,15 грн.;
- заборгованість по виплаті грошової допомоги при звільненні у сумі 319425,12 грн.;
2. Стягнути з Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління державної прикордонної служби України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення 01.08.2017 року по день звернення до суду 30.11.2017 року у розмірі 68049,30 грн., з урахуванням обов`язкових платежів та зборів.
3. Стягнути з Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління державної прикордонної служби України моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2018 року, яка залишена в силі постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково: зобов`язано Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.08.2017 року в розмірі 21401,15 грн. У задоволенні  решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.02.2018 та постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.04.2018 у даній справі в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовані. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Суд зобов`язав Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 65646,98 грн. (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів) за час затримки розрахунку з 01 серпня 2017 року по 30 листопада 2017 року.
В задоволенні інших позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач та треті особи, які беруть участь у справі на стороні відповідача, правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 видане 05.05.2015).
Позивач проходив військову службу у Донецькому прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, і згідно з витягом з Наказу начальника Донецького прикордонного загону від 01.08.2017 №392-ос виключений зі списків особового складу загону та знятий з усіх видів забезпечення, у зв`язку із закінченням строку контракту.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05.02.2018 по справі №822/3307/17, яке набрало законної сили 25.04.2018 в частині, зобов`язано Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.08.2017 року в розмірі 21401,15 грн.
На виконання рішення суду, 31 травня 2018 року відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.08.2017, що підтверджується випискою по картковому рахунку від 10.06.2020.
Надаючи оцінку питанню несвоєчасного отримання позивачем належних до виплати грошових сум, суд першої інстанції, з огляду на наявність спору щодо нарахування та виплати індексації, дійшов висновку про необхідність застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП України, та зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 65646,98 грн. за час затримки розрахунку з 01.08.2017 (перший день затримки виплати компенсації) до дня звернення до суду, а саме 30.11.2017 року.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково, з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Спірним у цій справі є питання стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статей 116, 117 КЗпП України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232- ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-ХІІ), згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Варто звернути увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18.
Разом з тим, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Висвітлені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів вважає за можливе застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Між тим, відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 р. по справі №821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Суд звертає увагу на те, що ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 р. по справі № 810/451/17.
З матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача з ним не було проведено фактичного остаточного розрахунку, а саме не проведено виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 01.08.2017 року в розмірі 21401,15 грн.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду №822/3307/17 відповідачем 31.05.2018 виплачена індексація грошового забезпечення позивачу.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
В даному ж випадку, відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 31.05.2018, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки виплати.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки, індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено у день його виключення із списків військової частини, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Разом з тим, Законом України № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов правильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а та від 07.02.2018 року у справі № 806/535/16.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, де ВП зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку. 
При цьому, судова колегія відмічає, що середній заробіток підлягає виплаті за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, однак в даному випадку, висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.08.2017 року, першого дня затримки виплати компенсації, по 30.11.2017 року, до дня звернення до суду з даним позовом, є вірним, адже в повному обсязі відповідає змісту заявлених позивачем вимог.  
Отже, кількість днів затримки розрахунку при звільненні в частині виплати позивачу індексації становить 122 календарних днів, а саме з 01.08.2017 по 30.11.2017.
Враховуючи вказане, коригуванню підлягає сума відшкодування. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати, визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, наступні фактори:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
З врахуванням обставин цієї справи, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Так, оскільки сума середньоденного грошового забезпечення позивача згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2018 року №2 складає 538,09 грн., то за 122 дні затримки розрахунку належить виплатити компенсацію в сумі 65646,98 грн., як про це зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції
Водночас, колегія суддів вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою індексації в розмірі 21401,15 грн. суму 65646,98 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.
Надаючи оцінку даному питанню, судова колегія враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 р.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, враховуючи, що середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення при звільненні, становить 65646,98 грн., яка виникла за 122 дні і є в рази більшою ніж недоплачена сума індексації грошового забезпечення, колегія суддів вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.
Так, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 21401,15/65646,98 грн. (сума індексації грошового забезпечення при звільненні за рішеннями суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,32600. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 538,09 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,32600 (істотність частки) х 122 (робочих днів затримки розрахунку) = 21400,96 гривень.
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 21400,96 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 року у справі № 815/714/16.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають встановленим обставинам по справі та частково спростовуються доводами апеляційної скарги, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 .
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити  частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, Адміністрація Державної прикордонної служби України про стягнення заборгованості скасувати в частині визначення суми належного до виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Прийняти в цій частині нову постанову, визначивши суму, належного до виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 21400,96 грн.
Зобов`язати Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в розмірі 21400 (двадцять одна тисяча чотириста) грн. 96 коп. (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів) за час затримки розрахунку з 01 серпня 2017 року по 30 листопада 2017 року.
В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року залишити без змін.
      
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.