Постанова
Іменем  України                                      
 
17 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 638/20914/16-ц
провадження № 61-11333св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач),                    
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -   ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцина В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                 ОСОБА_2 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, усунення перешкод власнику в користуванні квартирою та вселення.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 16 березня 1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 
25 квітня 2012 року рішенням Джержинського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами був розірваний. 
У період шлюбу подружжяна підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 1999 року придбало квартиру АДРЕСА_1 .
Позивачка вказує, що сторонам по справі належить по Ѕ частині зазначеної квартири. Обидві сторони зареєстровані в даному приміщенні.
Разом з тим, позивачка не може користуватися своїм майном, оскільки відповідач самостійно змінив замки в квартирі та особисто перешкоджає мешкати в ній. 
З урахуванням уточнених позовних вимог просила провести виділ Ѕ частки в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 ; виділити в особисте користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 9, площею 16,4 кв.м та балкон 1,0 кв.м, разом 17.4 кв.м; в загальному користуванні залишити службові приміщення: кухню № 4, площею 7,0 кв.м, санвузол № 3, площею 3,3 кв.м, коридор № 1, площею 9,7 кв.м, разом 20,0 кв.м, виділивши ОСОБА_1 7,37 кв.м; в користуванні ОСОБА_2 залишити житлові кімнати № 7, 8 та балкон, площею 0,7 кв.м, разом 28,8 кв.м та приміщення загального користування, площею 12,63 кв.м; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку майна у розмірі 149 400,00 грн та витрати на проведення будівельно-технічної експертизи у розмірі 4 356,00 грн; поновити порушене право                   ОСОБА_1 та вселити її в кв. АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою та надати їй ключі від вхідних дверей цієї квартири, а саме: електронний ключ від дверей під`їзду, ключі від загальної (тамбурної) двері та безпосередньо самої квартири.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада                2019 року позов задоволено.
Проведено виділ Ѕ частки в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Виділено в особисте користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлову кімнату № 9, площею 16,4 кв.м та балкон 1,0 кв.м, разом 17.4 кв.м.
В загальному користуванні залишено службові приміщення - кухню № 4, площею 7,0 кв.м, санвузол № 3, площею 3,3 кв.м, коридор № 1, площею 9,7 кв.м, разом 20,0 кв.м, виділивши ОСОБА_1 7,37 кв.м.
В користування ОСОБА_2 залишено житлові кімнати № 7, 8 та балкон, площею 0,7 кв.м, разом 28,8 кв.м та приміщення загального користування, площею 12,63 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію за її частку майна у розмірі 149 400,00 грн.
Поновлено порушене право ОСОБА_1 та вселено її в квартиру АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою та надати їй ключі від вхідних дверей цієї квартири, а саме: електронний ключ від дверей під`їзду, ключі від загальної (тамбурної) двері та безпосередньо самої квартири.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим,  що оскільки позивачу на праві власності належить Ѕ частина в спірній квартирі, тому доцільно визначити порядок користування спірною квартирою відповідно до порядку, запропонованого позивачем.
Не погодившись із зазначеним рішенням,  ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу на нього.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада                     2019 року скасовано в частині проведеного виділу Ѕ частки в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації за її частку майна у розмірі 149 400,00 грн.
Ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділено в користування ОСОБА_1 житлову кімнату № НОМЕР_1 , площею 16,4 кв.м обладнану балконом, виділено в користування ОСОБА_2 житлові кімнати № 7, площею                       13,1 кв. м, кімнату № НОМЕР_2 , загальною площею 15,0 кв.м, обладнану балконом. 
В загальному користуванні залишено службові приміщення - кухню № 4 площею 7,0 кв.м, санвузол № 3 площею 3,3 кв.м, коридор № 1 площею 9,7 кв.м.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за її частку майна у розмірі 149 400,00 грн, відмовлено.
Рішення суду в частині поновлення порушеного права ОСОБА_1 та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою залишено без змін.
Здійснено перерозподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що виділити в натурі Ѕ частину квартири неможливо, а тому необхідно визначити порядок користування квартирою. При цьому суд вказав, що користування майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, не змінює часток співвласників, а тому підстави для компенсації вартості частки у такому майні відсутні. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У липні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася  до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувану постанову в частині залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи. 
 
Крім того, заявник вважає, що застосовані апеляційним судом правові висновки Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними.
Доводи інших учасників справи
 
01 вересня 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від  ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить суд у задоволенні касаційної скарги позивача відмовити, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
02 вересня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Апеляційний суд встановив, що з 16 березня 1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2012 року шлюб між сторонами розірваний.
У період шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 1999 року придбала квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 травня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року, за ОСОБА_2 визнано право власності по Ѕ частині зазначеної квартири. 
Таким чином, сторонам по справі належить по Ѕ частині спірної квартири.
Відповідно до технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1 складається з 3-х кімнат житловою площею 44,5 кв. м, у тому числі: 1-а кімната - 13,1 кв.м, 2-а кімната - 15,0 кв м, 3-я кімната - 16,4 кв. м.; всі кімнати ізольовані; квартира має кухню площею 7,0 кв. м, вбиральню поєднану з ванною кімнатою площею 3,3 кв. м, коридор - 9,7 кв. м, також квартира обладнана двома балконами загальна площею 6,0 кв.м., загальна площа квартири - 66,2 кв. м.
Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» від 03 червня 2016 року № 985 обидві сторони зареєстровані за вказаною адресою. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 15 ЦК України та частина перша статті 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).
 
За правилами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
 
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. 
 
Верховний Суд зауважує, що житлове приміщення, яке є спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. В іншому випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
 
Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
 
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
 
Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
 
Апеляційний суд правильно врахував, що спір у цій справі стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. 
 
Із змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 просила суд встановити запропонований нею порядок користування спільним майном (квартирою) із виплатою відповідачем грошової компенсації за відступлення від рівності часток у розмірі 149 400,00 грн.
 
Зустрічні вимоги відповідачем не заявлялися.
 
У відповідності до частини першої статті 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Приймаючи до уваги принцип диспозитивності цивільного судочинства, установивши, що правові підстави для задоволення позову в частині стягнення грошової компенсації у розмірі 149 400,00 грн відсутні, оскільки встановлення порядку користування майном, що знаходиться у спільній сумісній власності, не змінює часток співвласників, апеляційний суд дійшов правильного  висновку про часткове задоволення позову та обґрунтовано вирішив визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_2 відповідно до запропонованого позивачкою варіанту.
 
Доводи касаційної скарги щодо невірного розподілу апеляційним судом судових витрат між сторонами є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, з урахуванням існуючих правових позицій Верховного Суду, а доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 28 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	В. С. Жданова    А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко