Дата документу 31.03.2021 Справа № 336/5209/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Справа № 22-ц/807/1016/21                                     Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Є.У.№ 336/5209/20                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року                                                       м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом  Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2020 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач є власником нежитлових приміщень №10,11, розташованих в будинку АДРЕСА_1 . За період з 01.10.2016 по 01.05.2019 позивач надав відповідачеві послуги з передачі теплової енергії на загальну суму  28 044 гр.74 коп. Інфляційні витрати за надані послуги складають в сумі 3965 гр. 18 коп.,3% річних складають в сумі 1780 грн. 91 коп. Загальна сума заборгованості складає 33 790 гр. 83 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача, а також відшкодувати судовий збір.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначав, що з 01.12.2011 він не є власником нежитлових приміщень, оскільки за договором дарування передав їх у власність ОСОБА_2 , яка і повинна сплачувати комунальні послуги, що надавалися позивачем. Крім того, просив про застосування строку позовної давності. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя  від 02 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.10.2016  по 01.05.2019  у розмірі 33790 гр. 83 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у розмірі 2102 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що відповідач є споживачем послуг із теплопостачання, які надаються Концерном «Міські теплові мережі», має заборгованість зі сплати за отримані послуги за період з жовтня 2016 по травень 2019, які підлягають стягненню на підставі ст.ст.12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ст.68 ЖК України. У зв`язку із порушенням зобов`язань за договором купівлі-продажу теплової енергії на підставі ст.625 ЦК України відповідач має сплатити позивачеві 3% річних та інфляційні втрати.
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 зазначає, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки власником нежитлових приміщень з грудня 2011 року є ОСОБА_2 . У жовтні 2016 власник нежитлових приміщень ОСОБА_2 зверталася до Концерну «МТМ» із заявою про зміну власника нежитлових приміщень та відсутність приладів обігріву, підключених до центральної мережі в належних їй приміщеннях. Крім того, відповідач вважає, що судом порушені правила предметної та суб`єктної юрисдикції. Предметом позову у справі є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу теплової енергії, укладеним між Концерном «МТМ» та ФОП ОСОБА_1 . Звертаючись до суду загальної юрисдикції, Концерн «МТМ» зазначав у позовній заяві, що відповідач припинив свою підприємницьку діяльність. Проте, оскільки між сторонами виник спір з приводу неналежного виконання господарського договору, такий спір належить до юрисдикції господарського суду. 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу Концерн «МТМ» вказав, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не спростовуються висновків суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Відповідач не повідомляв Концерн «МТМ» про бажання розірвати договір та не вжив заходів до його розірвання в судовому порядку, тому Концерн надає послуги з теплопостачання у відповідності до умов договору. Припинення підприємницької діяльності ФОП не впливає на її цивільну правоздатність та не звільняє таку особу від обов`язку нести відповідальність за невиконання умов договору. Щодо застосування строку позовної давності Концерн зазначає, що має право на стягнення заборгованості в межах трирічного строку.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті  369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд  здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення – скасуванню із закриттям провадження у справі з огляду на таке.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Встановлено, що 01.05.2010 між Концерном «Міські теплові мережі» та Приватним підприємцем ОСОБА_1 був укладений договір №102199 купівлі- продажу теплової енергії та гарячої води (а.с.6-11).
Відповідно до наданого розрахунку по договору №102199 Концерн у період з 01.10.2016 по 01.05.2019 надав відповідачеві послуги з передачі теплової енергії та гарячій воді у приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на загальну суму  28 044, 74 грн. (а.с.12)
Інфляційні витрати за надані послуги складають в сумі 3965, 18 грн., 3% річних складають в сумі 1780,91 грн. (а.с.13-15).
30.01.2017 ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність, про що внесено відповідний запис в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань (а.с.99).
Пунктом 10.2 договору №102199 купівлі – продажу теплової енергії та гарячої води (а.с.6-11), передбачено обставини з настанням яких договір припиняє чинність, а саме: за взаємної згоди сторін про його припинення, прийняття відповідного рішення Господарським судом, ліквідації однієї із сторін.
Відповідно до п.10.3 Договору, припинення дії договору не звільняє споживача від обов`язку повної сплати за спожиту теплову енергію та відповідальності передбаченої цим договором і чинним законодавством України.
Згідно п. 10.4 Договору, договір вважає пролонгованим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін за місяць до закінчення терміну дії даного договору, відповідно до вимог чинного законодавства не заявила про його розірвання.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).
 Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
 З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.
 Наведена норма підлягає застосуванню, якщо позов подано внаслідок помилкового уявлення особи про її право на звернення до господарського суду у випадках, коли предмет спору чи суб`єктний склад його учасників не охоплюється юрисдикцією господарських судів, або коли право чи інтерес не підлягають судовому захисту.
 Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просив стягнути заборгованість за договором купівлі-продажу теплової енергії від 01.05.2010, укладеним між ним та ФОП ОСОБА_1 .                                              
Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо невиконання відповідачем господарського договору, яким було опосередковано зобов`язальні правовідносини сторін спору з виконання робіт та надання послуг.
Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
 За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
 Відповідно до статті 52 ЦК України  ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Саме таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 по справ №910/8729/18. 
 Отже, позивач, звертаючись до суду загальної юрисдикції помилково визначив належність спору до цивільної юрисдикції, не врахував до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.
З урахуванням вищевикладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, тому справа підлягає розгляду за правилами господарського, а не цивільного судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. За положенням вказаної норми права суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві (заявникові) про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
За змістом ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених ст.255 цього Кодексу.
За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.ст.255, 377 ЦПК України підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.
 Керуючись ст.ст.255 ч.1, 268, 374, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2020 року у цій справі скасувати Провадження у справі закрити.
Роз`яснити Концерну «Міські теплові мережі», що його спір віднесено до юрисдикції господарського суду.
Роз`яснити Концерну «Міські теплові мережі» про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська