Справа № 759/7122/20                                                    Головуючий 1 інстанція- Горбенко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/2975/2021                               Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
18 лютого 2021 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Верланова С.М., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від              29 вересня 2020 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за надані житлово-комунальні послуги з водопостачання і водовідведення,-
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2020 року позивач ПрАТ «АК «Київводоканал»звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що відповідно до ч.7 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (діяв на момент виникнення спірних правовідносини) договір про надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної та гарячої води, послуг з водовідведення, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. 
05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) щодо надання виконавцем ПАТ «АК «Київводоканал», на даний час перейменоване у ПрАТ «АК «Київводоканал», послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та опубліковано договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Вказаним повідомленням визначено, що фізична особа власник або квартиронаймач жилого приміщення у багатоквартирному будинку, що користується послугами з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної та гарячої води, вважається такою, що ознайомлена, погоджується та приєднується до умов цього Договору. А відмова споживачавід отримання цих послуг має бути оформлена письмово та направлена до АК «Київводоканал» для оформлення припинення їх надання.
Вказував, що відповідачка ОСОБА_1 мешкає у квартирі АДРЕСА_1 і за вказаною адресою отримує послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення на підставі опублікованого в газеті публічного договору, оскільки жодних заяв або повідомлень на адресу АК «Київводоканал» про відмову від
                                                                        -  2  -
надання зазначених послуг від відповідачки не надходило, а з 19 липня 2019 року - на підставі укладеного між позивачем ПрАТ «АК «Київводоканал» та відповідачкою ОСОБА_1 договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) до квартири АДРЕСА_1 . При цьому відповідачка в порушення вимог закону та умов договору не проводить оплату спожитих послуг вповному обсязі, внаслідок чого за період із 01 травня 2016 року по 31 січня 2020 року у неї виникла заборгованість у розмірі 33048,96 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача з урахуванням 3 % річних у розмірі 1651,61 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4110,58 грн. У зв`язку з наведеним просив стягнути із відповідачки на його користь 38811,15грн. боргу та судові витрати у розмірі 2102 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 29 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» 2929,70 грн. боргу за послуги, 3% річних - 17,57 грн., інфляційні втрати 20,11 грн., а всього 2967,38 грн. та судовий збір у розмірі 159,75 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивач ПрАТ «АК «Київводоканал» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог і ухвалити нове рішення, яким позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. 
Скарга мотивована хибністю висновків суду про недоведеність факту надання послуг до укладення сторонами договору 19 липня 2019 року. Суд не врахував, що до укладання договору відповідачка, яка мешкає по АДРЕСА_2 , отримувала послуги з водопостачання і водовідведення на підставі повідомлення і публічного договору, опублікованих 05 серпня 2014 року в газеті «Хрещатик», оскільки не відмовилася від отримання цих послуг. Для надання послуг з водопостачання і водовідведення на підставі публічної оферти не потрібно інших доказів, ніж публікація публічного договору та відсутність заперечень з іншої сторони, оскільки даний договір є договором приєднання, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Публічний договір є укладеним з моменту, коли відповідач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення у договорі або законі не висловив заперечень проти договору (висновок Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №646/834/17). Окрім того, пославшись на висновок Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, згідно якого відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для звільнення споживача від їх оплати, суд невірно застосував даний висновок.
Відповідачка відзив на апеляційну скаргу не подала. 
В суді апеляційної інстанції представник ПрАТ «АК «Київводоканал» Гарматін К.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Святошинського районного суду м.Києва як незаконне. 
Відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час розгляду справи за телефоном НОМЕР_1 відповідно до положень ч.13 ст.128 ЦПК України, що стверджується складеною помічником судді телефонограмою, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
                                                                        -  3  -
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 грудня 2007 року між ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітньою ОСОБА_5 , малолітнім ОСОБА_6 в особі їх матері - ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого останні, в тому числі відповідачка, придбали у рівних частинах вказану квартиру.
Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 відповідачка ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
Відповідачка зареєстрована і мешкає у квартирі АДРЕСА_1 .
Позивач ПрАТ «АК «Київводоканал» надавав відповідачці за вказаною адресою послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної і гарячої водина підставі договору приєднання (ч.7 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Відповідна інформація про надання позивачем послуг послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) та договір про надання таких послуг опубліковано в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) від 05 серпня 2014 року.
19 липня 2019 року між ПрАТ «АК «Київводоканал» та відповідачкою ОСОБА_1 укладений договір № 0041792 про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) до квартири АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_3 .
Також судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_3 за період травень 2016 року - січень 2020 року з надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення за адресою АДРЕСА_2 загальна сума боргу становить 33044,60 грн.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка має сплатити борг за надані послуги, який виник з моменту укладання договору, тобто, починаючи з 19 липня 2019 року. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено виникнення заборгованості за період із 01 травня 2016 року саме у зв`язку із порушенням відповідачкою зобов`язань за договором від 19 липня 2019 року.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, які не відповідають матеріалам справи та вимогам закону.
Вирішуючи спір, суд в достатній мірі не врахував зміст позовної заяви та не звернув увагу, що позивач просить стягнути борг за надані послуги водопостачання і водовідведення
                                                                        -  4  -
не лише на підставі укладеного між сторонами договору від 19 липня 2019 року, а й на підставі договору приєднання (ч.7 ст.26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року), текст якого опубліковано в газеті «Хрещатик» № 110 (4510) від 05 серпня 2014 року. Суд першої інстанції залишив наведене поза увагою. Це по-перше.
По-друге, висновки суду про відсутність підстав для стягнення боргу за період до 19 липня 2019 року, тобто до укладення договору, суперечать п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), згідноякого споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, незалежно від наявності чи відсутності договору про надання послуг.
Такий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого, хоча у ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п.1 ч.1 ст.20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідачку від обов`язку оплати за надані такі послугита не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (п.п.19-20).
            Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, що встановлено в даній справі.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
                                                            -  5  -
Відповідно ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (який був чинним в період надання відповідачі послуг) до житлово-комунальних послуг відносяться комунальні послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, опалення, вивезення побутових відходів.
Згідно положень ч.3 ст.20 вказаного Закону споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст.32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, гідно п.2 ст.5 якого комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМ України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Судом встановлено, щовідповідачка є співвласником квартири АДРЕСА_1 , зареєстрована і мешкає у цій квартирі.
Позивач ПрАТ «АК «Київводоканал» надавав відповідачці за вказаною адресою послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення холодної і гарячої водина підставі договору приєднання, а з 19 липня 2019 року надає послуги відповідно до укладеного між стороами договору № 0041792.
Також судом встановлено, що відповідачка не в повному обсязі оплачує надані послуги, фактично почала оплачувати їх з квітня 2019 року в результаті чого по особовому рахунку № НОМЕР_3 за період із травня 2016 року по січень 2020 року включно року у неї виникла заборгованість у розмірі 33044,60 грн.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За таких обставин, враховуючи, що неоплата відповідачкою наданих послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення порушує права позивача як надавача цих послуг, які підлягають до захисту, суд стягує з відповідачки на користь  позивача борг за надані комунальні послуги з урахуванням інфляційних втрат і 3 % річних.
Оскільки відповідачка не подавала відзиву на апеляційну скаргу, то колегія суддів
                                                                        -  6  -
вважає за необхідне проаналізувати аргументи відповідачки, викладені у відзиві на позов.
Доводи відповідачки у відзиві на позов про те, що до 19 липня 2019 року вона договору на постачання води із позивачем не укладала, а тому не повинна оплачувати послуги за цей період необгрунтовані з наведених вище підстав, а саме - наявність чи відсутність договору не звільняє відповідачку від оплати фактично отриманих нею комунальних послуг.
Посилання у відзиві на те, що особистий рахунок № НОМЕР_3 був оформлений на ОСОБА_2 , що на думку відповідачки є підставою для звільнення її від сплати отриманих послуг, недоречні. Судом першої інстанції встановлено і не спростовано відповідачкою, що 14 грудня 2007 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх неповнолітні діти ОСОБА_5 і ОСОБА_6 придбали за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах.
Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у ст.17 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», належить в тому числі обов`язок своєчасної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги.
Таким чином, Закон покладає обов'язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку.
Отже, з моменту набуття у власність квартири у відповідачки та інших співвласників виник обов`язок нести витрати на утримання квартири, в тому числі сплачувати вартість комунальних послуг, незалежно від того, що особовий рахунок оформлений на попереднього власника ОСОБА_2 . 
Оформлення особового рахунку на попереднього власника свідчить лише про несвоєчасне інформування новими власниками квартири надавача послуг про зміну власника і не звільняє їх від обов`язку нести витрати на сплату послуг.
Доводи відзиву про те, що відповідачка є власником лише 1/4 частини квартири і має нести відподіальність тільки у розмірі своєї частки необгрунтовані. 
При цьому колегія суддів враховує, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Згідно ч.4 ст.544 ЦК України співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). від кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц).
Посилання відповідачки у відзиві на те, що після її реєстрації у особистому кабінеті на сайті ПрАТ «АТ «Київводоканал» вона побачила, що її заборгованість становить не 33044,60 грн., а значно більше, зокрема за 2019 рік - 67359,32 грн., а за 2020 рік - вже 167580,32 грн., колегія суддів не аналізує як такі, що не мають правового значення, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення боргу за період із травня 2016 року по 31 січня 2020 року у розмірі 33048,96 грн., який підтверджується розрахунком. Борг у іншому розмірі відсутній.
Доводи відзиву про те, що позивачем невірно нараховано заборгованість за послуги водопостачання і водовідведення, а розрахунок невірний колегія суддів відхиляє як бездоказові. 
Зокрема, посилання відповідачки на невірно розраховану кількість зареєстрованих осіб недоречні, оскільки вона (як і інші співвласники) взагалі не подавала до Водоканалу заяв про склад чи зміну складу зареєстрованих мешкаців квартири, що унеможливлювало
                                                                        -  7  -
нарахування водопостачання на іншу кількість проживаючих. Посилаючись на вказані обставини, відповідачка не надала таких доказів на спротування розрахунку і до суду першої інстанції, зокрема не надала відповідних довідок чи реєстраційних документів про те скільки зареєстрованих було у квартирі і за який період. 
Це по-перше.
По-друге, будинок  АДРЕСА_3 обладнаний працюючим та повіреним загальнобудинковим приладом обліку холодної води (COSMOS WPD, заводський номер 9779761), який встановлений у будинку 01 жовтня 2015 року згідно наряду №110007, що стверджується наданими позивачем і наявними у справі доказами.
Відповідно до п.11 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМ України № 630 від 21 липня 2005 року у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не мають квартирних засобів, оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі.
Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках: у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу); у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення; у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період з подальшим перерахунком відповідно до пункту 18 цих Правил.
За наявності витоків із загальнобудинкової мережі споживачі, які не мають квартирних засобів обліку або не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку, оплачують послуги з холодного, гарячого водопостачання та водовідведення за встановленими нормативами (нормами) за місяць, у якому ці витоки виявлено.
Оскільки, будинок по АДРЕСА_3 обладнаний загальнобудинковим приладом обліку холодної води, а квартира відповідачки не обладнана квартирним засобом обліку, то відповідачка оплачує послуги у вигляді різниці між показаннями будинкового засобу обліку та показаннями всіх квартирних засобів обліку у будинку, яка розподіляється між споживачами, у яких відсутні квартирні засоби обліку, пропорційно кількості мешканців квартири, в тому числі з урахуванням витоків за їх наявності.
За таких обставин намагання відповідачки пов`язати здійснені позивачем нарахування виключно до кількості зареєстрованих недоречні і суперечать наведеним вище Правилам.
Відхиляючи такі доводи відповідачки, колегія уддів зауважує, що наданий позивачем у письмовій формі розрахунок боргу споживача ОСОБА_1 є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом (ст.ст.76-80 ЦПК України), на підставі якого суд установив розмір боргу споживача за надані послуги. У вказаному розрахунку зазначено повний і чіткий розмір нарахувань за кожен місяць і по кожному виду послуг (водопостачання та водовідведення, об`єми) з урахуванням встановлених тарифів. Також, довідка містить інформацію про дати та розміри сплачених відповідачкою коштів.
У випадку, якщо відповідачка вважає, що наданий позивачем розрахунок невірний, зокрема невірно розрахована кількість проживаючих чи обсяг використаної води, чи, що він не відображає всі сплачені нею кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідачка була
                                                                        -  8  -
зобов`язана його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, чого відповідачкою не зроблено.
Самі лише посилання на неналежність даного доказу, як помилково важає відповідачка, не є достатніми підставами для його неприйняття судом.
Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідачка мала можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробила цього.
Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Викладені у запереченнях доводи щодо заявлення вимог поза межами строку позовної давності колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Позивач просить стягнути борг за період із травня 2016 року, а звернувся до суду з позовом у квітні 2020 року, що стверджується штемпелем на поштовому конверті.
З матеріалів справи вбачається, що із травня 2016 року по 30 вересня 2019 року  оплата за спожиті послуги нараховувалася відповідачці з урахуванням 25 % пільги щомісяця і перерахування коштів здійснювалося також щомісяця, що у свою чергу свідчить про згоду відповдіачки на отримання субсидії і відповідні розрахунки.
Окрім того, згідно наданого розрахунку відповідачка здійснювала платежі на оплату послуг у розмірі, що значно первищує місячний платіж, що у свою чергу свідчить про визнання нею боргу і відповідно переривання позовної давності, оскільки згідно положень ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Даючи оцінку доводам учасників, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, скасуванням рішення і ухваленням нового про задоволення вимог відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачку судові витрати позивача по оплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                                            -  9  -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користьПриватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (місцезнаходження: 01015, м.Київ, вул.Лейпцизька 1-а, код ЄДРПОУ 03327664) борг за надані комунальні послуги з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних у розмірі 38811 гривень 15 коп. та судовий збір у розмірі 5255 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: